‎RASA ESTE COPILUL RASISMULUI, ‎NU PĂRINTELE.
‎UN EVENIMENT TELEVIZAT MARCA NETFLIX
‎Jamal.
‎Las-o naibii! Unde ești?
‎Ți-am scris cinci mesaje.
‎Ți-e greu să răspunzi?
‎Sună-mă!
‎Tot eu sunt. Îmi pare rău, puiule.
‎Îmi pare rău. N-am vrut să mă enervez.
‎Sună-mă, te rog.
‎- Bună! Jeffrey la telefon. ‎- Salut!
‎- Fir-ar! ‎- Lasă un mesaj și te sun eu.
‎Jeffrey, sunt mama lui Jamal.
‎E marți... Ba nu, miercuri seara... ‎Adică dimineața.
‎Îl caut pe Jamal.
‎N-a venit acasă ‎și mă gândeam că poate e cu tine.
‎Scuze că te deranjez ‎sau că sun așa devreme, dar...
‎Dacă primești mesajul și e cu tine, ‎îi spui, te rog, să mă sune?
‎Numărul meu e 305...
‎O să-ți apară. Doamne! Bine, stai puțin.
‎Pentru orice eventualitate: ‎305-468-5900.
‎- Bun. ‎- Scuze.
‎Am verificat, cum ați cerut, ‎și apare mașina.
‎- Da. ‎- Apare în sistem.
‎- Apare... ‎- Asta e tot ce știm.
‎- Cum apare? ‎- Pur și simplu, știți ce zic.
‎Cum ajunge să fie luată în vizorul...?
‎A fost înregistrată după un incident.
‎Poate fi amendă, tractare...
‎Dar fiul meu, Jamal, era la volan și el...
‎Credeam că nu știți dacă el...
‎Păi da. Bine. Nu l-am văzut la volan.
‎Nu l-am văzut ‎urcându-se în mașină. Corect.
‎Dar mașina nu e pe aleea noastră.
‎A plecat ieri, la 20:00.
‎Au trecut aproape nouă ore.
‎- Mereu vine la 00:00. ‎- Bun.
‎N-a mai venit acasă.
‎Am sunat la Poliție ‎și au zis că s-a întâmplat ceva cu mașina.
‎- Credeam că mi-ați spus că... ‎- Stați așa, am notat.
‎Bun. „Un incident”.
‎A zis că a fost într-un incident.
‎Da, înțeleg. Chiar îmi pare rău...
‎Sigur va apărea el.
‎Și mi-ați spus deja ‎că nu sunteți proprietara mașinii.
‎Așa că...
‎V-am zis că o verific și așa.
‎Și am făcut-o, bine?
‎Lucrează.
‎- Poftim? ‎- E stagiar.
‎Jamal e la o prestigioasă...
‎- Trebuie să fie undeva azi. ‎- Da...
‎- Nu îi stă-n fire. ‎- Doamnă...
‎- Nu-l puteți trece la persoane dispărute? ‎- Până nu trec 48 de ore, nu.
‎- Sau dacă... ‎- E ceva necurat la mijloc.
‎Numai în filme auzi expresia aia.
‎Ceva rău. Cum o fi.
‎- Da. ‎- N-a venit acasă.
‎E un copil responsabil.
‎- Poate i-au furat mașina. ‎- Nu știm.
‎- A dispărut! ‎- Bine.
‎Nu e suficient?
‎Are 16 ani. Nu, 17 ani.
‎Abia a împlinit 18.
‎Termină liceul în curând?
‎- Da. ‎- Deci...
‎- Ce? ‎- Probabil e...
‎undeva pe plajă.
‎Sau... Știu că nu vreți să auziți asta,
‎dar probabil e cu o fată.
‎Știți? Face ce fac adolescenții.
‎Da.
‎Eu asta făceam la vârsta lui.
‎Aș aprecia dacă ați...
‎Doamnă, ne vom ocupa.
‎Ați mai zis asta și acum plecați.
‎Iar eu aș vrea să știu ce se petrece.
‎Cum ajunge ofițerul de legătură...
‎- Acum. ‎- Poftim?
‎- Vreau să știu acum. ‎- Vă conduc cu plăcere până la recepție.
‎- Puteți verifica iar... ‎- Am stat acolo jumătate de oră!
‎Nu am ce să fac...
‎Iar doamna de acolo nu mi-a fost ‎de niciun ajutor.
‎- Înțeleg. ‎- M-a trimis la dvs.
‎- Nu e greu! Fie e în sistem, fie nu e. ‎- Îmi pare rău.
‎Avem un protocol de urmat.
‎Poate par paranoică, dar nu s-a întors.
‎Mașina lui apare în baza voastră de date.
‎- Faceți-mi pe plac. ‎- Când ajunge ofițerul de legătură.
‎Domnule, vă rog.
‎- Nu știu ce vreți să fac. ‎- N-aveți computere?
‎O bază de date cu nume, data nașterii...
‎Ba da, dar nu am voie să încurc ițele.
‎- Dacă intră cineva și... ‎- Vă rog.
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎- Mai am nevoie de informații. ‎- Sigur.
‎Bun. Stați să iau ceva de scris.
‎- Prenumele? ‎- Jamal. J-A-M-A-L.
‎- Numele, Connor. ‎- Da.
‎- Cu E-R? ‎- Nu, O-R.
‎C-O-N-N-O-R.
‎- Data nașterii? ‎- 5 mai 2001.
‎Antecedente?
‎Poftim?
‎Antecedente. A fost arestat vreodată?
‎Nu.
‎- Sigur? ‎- Da.
‎- Școala de corecție? ‎- Poftim?
‎- Are cazier pentru minori? ‎- Nu.
‎- Nimic? ‎- Nimic.
‎Tulburare de posesie, ‎obstrucționare, furt?
‎Nici măcar o muscă n-a omorât, bine?
‎- Poftim? ‎- Nimic.
‎N-are niciun cazier.
‎Are alte nume?
‎Adică porecle?
‎Tatăl lui îi spune „J”.
‎Nu. Vreun alias?
‎- Poftim? ‎- Alias.
‎Adică „zis și...”. ‎Adică un nume de stradă.
‎Nume de stradă?
‎Da. Poate a fost arestat ‎sub un nume diferit.
‎Adică a zis că-l cheamă altfel.
‎Tocmai v-am zis că n-a fost arestat.
‎În caz că i-au fost luate amprentele ‎pentru cine știe ce.
‎Sau a primit un avertisment sau...
‎- Nume de stradă? ‎- Da.
‎- Cum ar fi Peanut? Sau Black? ‎- Exact.
‎Sau Pookie?
‎Da, doamnă.
‎I s-a zis Cărăbuș.
‎- Cărăbuș. ‎- Da.
‎- E numele lui de stradă? ‎- Doamne!
‎- E sau nu? ‎- Nu.
‎Nu e alias sau nume de stradă.
‎- Sigur? ‎- Așa-i spuneam eu când era mic.
‎Îi mai spun așa ‎de față cu amicii lui, când are ifose.
‎N-are nume de stradă.
‎Puteți verifica toate astea ‎în baza de date?
‎- O s-o fac! ‎- Aflați ce se petrece!
‎Trebuie să mă asigur ‎că avem informațiile corecte,
‎ca să nu batem pasul pe loc.
‎Bine.
‎Înălțime.
‎1.88 m.
‎Poate puțin mai mult.
‎- A mai crescut. ‎- Greutate?
‎În jur de 81, 83 kg.
‎Ochelari.
‎Codițe în spic.
‎Ochi verde-deschis.
‎Așa, bine.
‎Mai știți cu ce era îmbrăcat aseară ‎când a plecat?
‎Nu știu. Blugi și tricou, probabil.
‎Bine. Are vreun semn distinctiv...?
‎Adică alunițe?
‎Da. Cicatrici, tatuaje, dinți de aur. ‎În genul ăla.
‎Nu. Nici tatuaje, nici dinți de aur.
‎Are o cicatrice pe burtă, aici.
‎Bun. De la ce?
‎- Cicatricea? ‎- Da, de unde e?
‎Cum s-a ales cu ea?
‎Ambele, da.
‎- Contează? ‎- Doamnă.
‎- Nu s-a bătut. ‎- Bine.
‎- Uite... ‎- Domnule.
‎Cu tot respectul,
‎așa mulți puști negri de 1.88 ‎au fost opriți azi
‎încât trebuie să știți ‎dacă au cicatrici?
‎Dacă vreți să-l găsiți, da.
‎Zodia lui Jamal e Taur, ‎cu ascendent în Fecioară.
‎E timid, pleacă ochii când zâmbește.
‎- Vreau doar... ‎- Cântă la chitară.
‎- Blues și rock. ‎- Doamnă.
‎Piese mai vechi.
‎I-am dat să asculte Funkadelic ‎și DeBarge,
‎dar e loial muzicii comerciale.
‎- Clapton. Van Halen. ‎- Bine.
‎Cică rupe aruncările la baseball.
‎- Bun! ‎- E vegetarian,
‎nu-i place puiul fript, ‎se teme de clovni.
‎- Doamnă! ‎- Umblă ca sportivii,
‎dar știe recita ‎toate poeziile lui Emily Dickinson.
‎- Bine. ‎- Încă plânge
‎când aude „Puff the Magic Dragon”.
‎Scuze.
‎O ador pe Emily Dickinson.
‎„E cel mai bun lucru ‎pe care l-am făcut vreodată.
‎- E cel mai bun...” ‎- Aia e din Charles Dickens.
‎Nu prea cred.
‎În fine, o să văd ce pot afla, bine?
‎A fost furios sau supărat ‎din vreun motiv aseară?
‎De ce?
‎În caz că avea motiv să fugă de-acasă
‎și să se relaxeze o vreme.
‎Nu.
‎Bine. Super.
‎- Serviți-vă cu o gogoașă. ‎- Pe bune?
‎Da. Ce să zic? Ne plac de numa'.
‎Incredibil!
‎Doamne!
‎Sper că ești pe drum încoace.
‎Bine.
‎Încă nu.
‎Nu știu.
‎Nu, Scott. Am zis că nu știu.
‎Am încercat să aflu.
‎Pentru că sunt foarte vagi.
‎Habar n-am de ce.
‎De fapt, nu. Am puțin habar.
‎Îmi păstrez calmul.
‎Nu ajută.
‎De-aia mi-ar plăcea să fii aici.
‎Te-am sunat acum o oră.
‎Da, știu prea bine cât e ceasul.
‎Știi ce?
‎Poate dacă ai fi fost acasă, în patul tău,
‎în loc să dormi la altcineva, ‎n-am fi avut discuția asta.
‎Nu, nu încep.
‎Am zis că nu încep.
‎Nu, o las baltă. Bine, dar tu...
‎Într-o sală de așteptare, în spate.
‎După ce intri pe poartă, faci stânga ‎și parchezi în față.
‎Mergi la recepție.
‎Și întrebi de ofițerul Larkin.
‎Nu știu, un...
‎Un debutant căruia nu-i prea merge mintea.
‎Da, bine. Pa!
‎Fir-ar!
‎Mama la telefon, puiule.
‎Știu că încă ești foarte supărat
‎și amândoi am zis aseară niște lucruri ‎care nu-și aveau locul,
‎dar îmi fac griji pentru tine.
‎Sună-mă, te rog.
‎Deci?
‎A fost un incident.
‎- Un incident! ‎- Mașina... Îmi dați voie, vă rog?
‎A avut loc un incident. Nu știm ce anume.
‎Mașina a fost oprită...
‎și ancheta este în curs.
‎Ce înseamnă asta?
‎Atât vă pot spune.
‎Lt. Stokes nu ajunge înainte de 08:00
‎și mi s-a spus ‎că el va continua procedurile.
‎Scuze, cine?
‎Lt. Stokes.
‎El e ofițerul de legătură.
‎Eu sunt nou, nu-l știu personal.
‎Mi-au spus ‎că a fost chemat de urgență, dar...
‎Dar nu ajunge decât peste câteva ore?
‎Dar atunci ajunge de obicei.
‎Așa se pare.
‎Inacceptabil.
‎Doamnă, asta-i treaba.
‎Nu. Am sunat la Poliție ‎la ora 03:00.
‎- Mașina mea e... ‎- Nu e a dvs.
‎Mașina fiului meu!
‎Fiul meu a dispărut!
‎Acum îmi spuneți că e arestat?
‎- Nu. ‎- Ar putea fi?
‎- Nu. Încă nu știm. ‎- Încă nu știm nimic.
‎- Nu știm multe. Asta vreau să zic. ‎- E arestat?
‎V-am spus să aveți răbdare ‎și să-l așteptați pe ofițerul de legătură.
‎Am așteptat jumătate de oră ‎înainte să vorbesc cu dvs.
‎- Vă înțeleg pe deplin grijile. ‎- Cu tot respectul, nu vă cred.
‎- Și eu am copii. ‎- Da?
‎- Da, am. ‎- Câți ani au?
‎- Păi au... ‎- Sunt negri?
‎Poftim?
‎Aveți fii negri...
‎așa mari...
‎care ar putea fi arestați la ora 04:00?
‎- Dră Connor... ‎- Dră Ellis-Connor.
‎Dră Ellis-Connor...
‎Fac tot ce pot...
‎Aveți un fiu negru?
‎Chiar facem asta?
‎O facem de ceva vreme.
‎Nu, doamnă.
‎Am două...
‎fete mici.
‎Albe.
‎Hai să sărim ‎peste abordarea sensibilă, bine?
‎Credeți-mă...
‎habar n-aveți.
‎Bine.
‎În fine.
‎Știți ce? Chiar am crezut ‎că am dezvoltat...
‎Ce mai faceți aici?
‎- Poftim? ‎- Plecați!
‎- Poftim? ‎- Căutați-l pe Jamal.
‎- Căutați-mi fiul. ‎- Lt. Stokes vine.
‎- Va ajunge imediat. ‎- Nu-mi pasă!
‎Și dvs. aveți insignă!
‎- Aveți... ‎- Doamnă!
‎...computere și telefoane mobile ‎și stații.
‎Adică nu puteți ieși de aici
‎și-n cinci minute să-mi găsiți fiul?
‎- Uite... ‎- Unde e?
‎Știu că e greu.
‎- Știu că vă supără situația. ‎- Nu spuneți că știți.
‎- Doamnă! ‎- Nu-mi spune așa!
‎Bine.
‎Ascultați!
‎De îndată ce ajunge lt. Stokes,
‎o să am grijă să vă contacteze numaidecât.
‎O să aflăm unde e Jerome și...
‎Jamal.
‎- Îl cheamă Jamal! ‎- Scuze.
‎- Fir-ar!
‎- Nu mai urlați la mine! ‎- Bine.
‎Bine.
‎Bun.
‎Hai...
‎s-o iau de la capăt.
‎Îmi cer scuze
‎dacă am insinuat ‎că sunteți de rea-credință.
‎Vă înțeleg pe deplin grijile.
‎Ce?
‎Tot spuneți că înțelegeți,
‎că-mi împărtășiți grijile.
‎Recitați dintr-un tutorial ‎de la Resurse Umane?
‎Nu.
‎„Dacă persoana e problematică, ‎încercați s-o liniștiți.”
‎- Ce? ‎- „Aplanați.”
‎- Nu e așa... ‎- „Oglindiți-o.”
‎Am doctorat în psihologie. ‎Predau la universitate. Bine?
‎Știu când sunt manevrată.
‎Doamnă. Dră Connor.
‎- Ellis-Connor. ‎- Nu vă manevrez.
‎Doamne! Încerc să fiu amabil.
‎Sigur.
‎Voi...
‎Uitați...
‎Avem un protocol.
‎Eu...
‎Trebuie să-l respect, ‎dar poate reușesc...
‎să trag niște sfori.
‎Înainte să ajungă lt. Stokes.
‎Să mai aflu ceva, bine?
‎- Aș aprecia enorm. ‎- Bine.
‎Dați-mi câteva minute.
‎Aveți nevoie de ceva?
‎Jur că sunt amabil și atât.
‎Niște apă.
‎Este o cișmea pe coridor.
‎Super.
‎Ieșiți pe ușă, la stânga.
‎- Mulțumesc. ‎- Sunt două.
‎- În același loc. ‎- Două uși?
‎Nu, scuze. Cișmele.
‎Nu le puteți rata. Sunt în același loc. ‎Căci clădirea e veche și a fost...
‎Segregată?
‎Da.
‎Și pe...
‎Deasupra cișmelelor, este...
‎o placă comemorativă...
‎dedicată celor din Big Five.
‎Big Six.
‎Big Six, da!
‎Da. Abernathy și...
‎Nu-i mai țin minte pe toți, dar... ‎povestea e fascinantă.
‎Adică...
‎tot ce au făcut...
‎pentru oameni.
‎Băga-mi-aș!
‎- Scuze... ‎- Acum o întrebam pe Amy când ajungeți.
‎Doamne, ce v-a luat atât?
‎- Poftim? ‎- Da, scuze.
‎Doamna asta e foarte dificilă și...
‎Am venit pentru Jamal Connor.
‎Da, o să se întoarcă imediat...
‎Bun. Deocamdată, ‎știu doar că au oprit mașina.
‎- Trei bărbați negri într-un Lexus nou... ‎- Bun. Stați.
‎Numere expirate, șofer neatent, ‎nu se știe motivul opririi.
‎- Se cerea. ‎- Bine.
‎N-au scris multe. ‎Sunt la Direcția de Investigații.
‎- La DDI? ‎- Poate nu e mare brânză.
‎Știu pe cineva acolo ‎care-mi poate spune...
‎- Stai puțin. ‎- Încalc protocolul, știu.
‎Încerc să calmez băștinașii ‎până ajunge cavaleria, știți?
‎Bine că ați ajuns!
‎- Scuze. Larkin, nu? ‎- Da.
‎- Stai să văd dacă am înțeles... ‎- Stați s-o vedeți. Scorpia-i razna.
‎Și eu am copii.
‎Știți? Dar asta și-a scos ‎colții de mahala instant.
‎- El e locotenent... ‎- Salut!
‎- Iisue, Scott! ‎- E-n regulă. O să fie bine.
‎Unde e fiul nostru?
‎Lt. Stokes e pe drum. Scuze că durează.
‎Nu mi-au zis nimic.
‎- Nu știu dacă Jamal e reținut. ‎- Bine.
‎Gata. Vreau să discut ‎cu inspectorul care-l interoghează.
‎Precum i-am zis...
‎ei, nu pot să vă dau alte informații.
‎- Acum! ‎- Scuze. Cine sunteți?
‎- Sunt Scott Connor. Tatăl lui Jamal. ‎- Nu, mă refer la...
‎Sunt agent FBI.
‎- Scuze că te-am derutat. ‎- Da...
‎Fiul meu e minor ‎și avem dreptul să vorbim cu el.
‎- Îmi pare rău. ‎- Scott...
‎- Lasă scuzele. Du-mă la interogatoriu. ‎- Nu pot...
‎- Scott! ‎- Ce?
‎A fost ziua lui luna trecută. Are 18 ani.
‎- Fir-ar! Știam. ‎- Știu.
‎- Da. ‎- Eu i-am dat mașina.
‎- Știi că știam. ‎- Știu!
‎- E 04:00 și încă n-am băut o cafea. ‎- Înțeleg.
‎Lt. Stokes va ajunge imediat.
‎Vreau să știu unde mi-e fiul ‎și tu ai vorbit cu DDI-ul.
‎- Vreau o discuție. ‎- Nu.
‎- Poftim? ‎- Nu am vorbit cu DDI-ul.
‎Dar tocmai ai zis opusul.
‎Nu. Incorect.
‎Cunosc un om acolo ‎care mi-ar putea citi ceva
‎din jurnalul rapoartelor. Atât.
‎N-am vorbit cu nimeni despre caz.
‎Avem de urmat un protocol ‎și ofițerul de legătură e cheia.
‎- Și nu știi când ajunge? ‎- În curând, sper.
‎Dar puteți să nu așteptați aici.
‎Îmi puteți lăsa numărul ‎și vă sun când ajunge.
‎Este un restaurant la colț.
‎- Da, e aproape. ‎- Mulțumim, vom aștepta.
‎Sigur.
‎Vă aduc ceva? O cafea?
‎- Nu, mulțumesc. ‎- Sună bine.
‎- Lapte? Zahăr? ‎- Îmi place neagră.
‎Frumos...
‎Sunt sigur că nu e mare brânză.
‎Eu sunt nou aici, ‎dar cică se întâmplă zilnic.
‎Nu avem oameni pe tura de noapte.
‎Durează o veșnicie ‎până se filtrează informațiile.
‎Îmi cer scuze dacă am fost...
‎Nu, deloc.
‎Și chiar îmi pare rău pentru ce am zis...
‎- Da. ‎- Pentru ce?
‎Nimic.
‎- FBI? ‎- Da.
‎- Mișto! ‎- Mersi!
‎E jobul ideal.
‎- Da? ‎- Analiză comportamentală.
‎- Da? ‎- Da. M-am înscris,
‎dar n-am experiență în anchete.
‎De-aia sunt aici.
‎Sper că ai rupt ecuațiile diferențiale ‎sau ce-o mai fi...
‎Am făcut Criminalistică ‎la Jacksonville. Hai, Gamecocks!
‎Bun. Fiindcă vânătorii de ucigași ‎sunt isteți în draci.
‎Vânători de ucigași. Bună asta!
‎Da. Lor nu le place.
‎Așa le spunem când vrem să-i enervăm.
‎- Mda. ‎- Mi-ar plăcea să-ți pun o vorbă bună.
‎- Serios? ‎- Da, poftim.
‎Ar fi excelent!
‎- Mulțumesc! ‎- Sigur.
‎Deci, Lexusul.
‎E pe numele meu.
‎Mașina fiului meu. E pe numele meu.
‎Scott Alan Connor.
‎A fost cadou.
‎Frumos!
‎Da. La mâna a doua. Cam generos, dar...
‎Da, nu contează.
‎A muncit din greu.
‎- A fost un efort. ‎- Merita!
‎E pe numele meu pentru asigurare.
‎Dar îi spun eu asta inspectorului ‎când mă duci la el.
‎Da. Așadar, cafea...
‎Fără lapte și zahăr. Acum.
‎Ce e?
‎- Ce e? ‎- Nimic.
‎Nu, nu nimic. Ce e?
‎De ce nu te oferi să-i faci freza ‎și un masaj, pentru numele Domnului?
‎- Kendra. ‎- Sunt amabil.
‎- Fie! ‎- Crizele...
‎- Cine face crize? ‎- Nu o să ne ajute.
‎Fiul nostru e la ei.
‎Vrem să știm unde e. Ei ne pot spune.
‎Nu-i complicat.
‎E birocrație.
‎Cred că te aștepți la ce e mai rău ‎când probabil e complet al'ceva.
‎Cunosc birocrația.
‎Nu obții nimic dacă ștergi pe jos ‎cu un lingău.
‎Sunt aici de o oră.
‎- Vroiam să zic... ‎- „Voiam”.
‎Voiam?
‎„Voiam să zic.”
‎„Voiam” e forma corectă. De la „a voi”.
‎Nu există „vroiam”. Doar „voiam”.
‎Serios?
‎Nici Jamal nu folosește limbajul negrilor.
‎- Nici tu nu vorbești ca un țărănoi. ‎- Doamne...
‎„Vroiam să zic.” „Complet al'ceva.”
‎Spală-ți limba.
‎Scuze. „Complet al'ceva”?
‎„Când probabil e complet al'ceva.”
‎Vai de capul meu, Kendra!
‎- „Altceva” ajunge. ‎- Bine.
‎Nu trebuie să bagi pleonasme.
‎- Putem să n-o luăm pe arătură... ‎- Dar nu o luăm.
‎Știi cât m-am chinuit ‎să mă asigur că Jamal vorbește literar.
‎- Crede-mă, știu. ‎- Da? Bine.
‎Tu tocmai ai zis „nu-i”, dar eu n-am voie. ‎Da, are sens.
‎Am zis așa pentru emfază.
‎- Tu doar vorbești prost. ‎- Vai!
‎Orice te enervează.
‎Nu, nu orice.
‎Am muncit din greu ca să-l integrez
‎și tu mânjești tot ‎când, fără pic de rușine,
‎îl joci pe badea Vasile.
‎Nu putem să...?
‎Hai să rămânem în prezent.
‎Să aflăm unde e J fără să depănăm ‎ultimii cinci ani de căsnicie.
‎- Se poate? ‎- Da.
‎Bun.
‎Nu te-am obligat să-l integrezi.
‎- În fine! ‎- Tu i-ai ales numele.
‎- Te-am lăsat. ‎- „Lăsat”?
‎- Iar începem. ‎- Nu?
‎Iubire, îmi pare rău.
‎Vă iubesc pe voi, irlandezii,
‎dar nu puteam trăi cu un fiu pe nume...
‎Cu ce nume ai venit tu atunci?
‎Seamus.
‎Pe naiba!
‎Aș fi ales altceva. Liam, Aidan...
‎Doamne!
‎Trebuia să-mi cinstesc fratele.
‎Credeam că ai înțeles.
‎Am înțeles.
‎Știi...
‎Poate nu mai știi, ‎dar „Jamal” înseamnă „frumusețe”.
‎„Frumusețe”. Da, cum să uit?
‎„Auzi, Frumusețe! Jucăm pase?”
‎Să facă 21 de ani, ‎să-l pot duce cu băieții la birt
‎la un pahar de rachiu.
‎Să-și aducă amicii.
‎- Castitate și Lăptic îl pot duce acasă. ‎- Așa fragilă e masculinitatea ta?
‎Nu, Kenny. Fii serioasă!
‎Mă amuză reacțiile tale.
‎N-am treabă cu numele lui, da?
‎Nici nu-l poți pronunța.
‎Mereu îi spui „J”.
‎Hai, măi! E o poreclă. ‎Așa fraternizăm noi, băieții.
‎Hai, recunoaște!
‎Mereu i-ai detestat numele ‎pentru că e prea negru.
‎- Tu ai spus că Seamus e prea irlandez. ‎- Crezi că-i pune piedici.
‎Știi ce? Dacă e să-l compar...
‎cu numele unui procuror general ‎sau cu al unui baschetbalist,
‎cu baschetbalistul face echipă.
‎Cred că e groaznic ‎să te simți alienat de propriul tău fiu.
‎M-aș duce până-n pânzele albe ‎pentru puștiul ăla.
‎E singurul meu fiu.
‎- Să-l mai sunăm o dată? ‎- L-am sunat deja de 15 ori.
‎Îmi tot intră mesageria.
‎Și mie. ‎„Jamal aici. Să ai o zi binecuvântată!”
‎De când e cu astea?
‎Vine cu mine și mama la biserică.
‎Apropo, mulțumesc.
‎- De ce? ‎- Că o duci la dializă.
‎- Termină! ‎- Ești de mare ajutor.
‎Bobby mi-e ca o mamă.
‎- Știu. ‎- Se ține bine.
‎Se uită la tine ca la soare.
‎Dă vina pe mine pentru tot.
‎Arăți bine.
‎- Iisuse! ‎- Păi arăți!
‎Nu începe, te rog.
‎Nu ne-am văzut de... Știi tu.
‎- Știu. ‎- Nu pot observa?
‎Ce voiai, Scott?
‎Să clachez după patru luni fără tine?
‎Asta sperai?
‎- Doamne! Hai s-o lăsăm moartă. ‎- Da, hai!
‎Hai să ne găsim fiul ‎și apoi fiecare la casa lui.
‎Bine.
‎E Jamal?
‎Nu.
‎Unde a mers aseară?
‎- În oraș, bănuiesc. ‎- Da.
‎- Cu cine? ‎- Nu știu.
‎Nu știi?
‎- Ar trebui? ‎- Doamne! Kendra!
‎Nu-l interoghez toată ziua.
‎E adult. Am încredere în el.
‎Tu ai insistat să stea cu tine.
‎Iar eu am acceptat.
‎- Dar ți-ai asumat responsabilitatea... ‎- Credeam că nu ne depănăm relația.
‎- Bine. Fie. ‎- Fie.
‎Acum bat apa-n piuă, ‎dar merge la Academia Militară în curând.
‎- Nu e acceptabil să... ‎- Iar începem.
‎Nu e, Kenny.
‎Ultimele dăți când l-am văzut, ‎arăta ca un gangster.
‎Un gangster?
‎Da. Un „gangsta”. Am zis-o.
‎De ce? Că nu e la patru ace?
‎Pantaloni largi, codițe,
‎mersul ăla tembel și plin de figuri ‎pe care îl are mai nou.
‎E adolescent, bine?
‎- Mai devreme era adult. ‎- Își caută identitatea.
‎- Își caută identitatea? ‎- Explorează.
‎Iisuse! Azi are codițe,
‎mâine îl ajută pe OJ ‎să găsească criminalul.
‎Bun. Vezi? Comentariile de genul ăsta.
‎Tu nu pricepi. Lumea lui nu e ca a ta.
‎Ba da, îți garantez că e.
‎Știu cât de greu ți-a fost în copilărie.
‎Da? Străzile rău famate din Liberty City.
‎Autostrada la un metru, discriminarea.
‎Te admir. Mereu te-am admirat.
‎De aceea am...
‎Ce?
‎- Ce? ‎- Aia nu e lumea lui.
‎E lumea mea, fără doar și poate.
‎Am muncit din greu pentru asta.
‎Am cheltuit un sfert de milion ‎ca să învețe la cele mai bune școli.
‎A crescut în Coral Gables. ‎A avut toate avantajele.
‎Nu accept să regreseze în...
‎În ce?
‎Spune-o, Scott!
‎N-are nicio scuză ‎pentru situația în care s-a băgat.
‎Ce situație?
‎Încă nu știm nimic.
‎Dar cred că pot să ghicesc.
‎De ce dai vina pe el ‎când încă nu știm nimic?
‎- Era cu doi puști negri. ‎- Vai de mine!
‎- Te rog, nu face asta. ‎- Pe bune?
‎Suntem doar noi doi aici, ‎poți să lași teatrul.
‎- Serios? ‎- Te rog.
‎Era cu doi negri, asta-i problema?
‎Și dacă...?
‎De unde știi cu cine era?
‎De la ăsta.
‎- De la polițist? ‎- Da.
‎- Când? ‎- Când am ajuns.
‎N-a știut nimic cât am stat eu aici.
‎Dar cum intri tu pe ușă, ‎e plin de răspunsuri.
‎N-aș spune chiar așa.
‎Dar a zis că era cu încă doi?
‎- Da. ‎- Doi puști negri.
‎- Da. ‎- Mie nu mi-a zis. Mă întreb de ce.
‎Nici nu-mi pasă acum. ‎Vreau să știu cine-s ăia.
‎Nu ți-a zis amicul tău?
‎Nu.
‎Asta arată clar ‎că are o judecată îndoielnică.
‎- Nu neapărat. ‎- Da?
‎Are dreptul să aibă amici în mașină ‎fără să fie adus la secție la 03:00.
‎- Nimeni nu contestă asta... ‎- Chiar dacă amicii sunt negri!
‎- Care amici negri? ‎- Te rog!
‎Ce vrei să...?
‎Nu auzi ce spui?
‎Fix asta spun. Ascultă-mă!
‎Care amici negri?
‎Era cu Jeffrey?
‎Cu Nate sau Manny? Puști pe care-i știm?
‎- Că aia e una. ‎- Nu știu.
‎Nu. Nici cu Al nu era.
‎Nu. Al e cu familia prin Europa.
‎Da. Și Al e singurul lui amic negru.
‎- Asta zic. ‎- Ciudat. Fix asta zic și eu.
‎- Kendra, eu... ‎- Crezi că fiul nostru snob
‎nu se poate asocia cu alți copii negri
‎fără să fie vinovat de ceva anume?
‎Nu, cred că pe fiul nostru, ‎indiferent de rasă și culoare...
‎care și-a luat cu brio examenele ‎și admiterile,
‎îl duce capul cât să nu facă greșeli ‎asumându-și riscuri idioate.
‎Mai ales în pragul ‎unor experiențe minunate.
‎Cred că pricepe, ‎chiar dacă nu-i convine...
‎că felul în care te prezinți contează.
‎Dacă porți blugi lăsați sub fund
‎și freze de ghetou, atunci...
‎N-ai dreptul să te plângi ‎că o femeie albă își ține strâns poșeta.
‎N-ai dreptul să te plângi ‎că orice femeie își ține strâns poșeta.
‎Nu. Aia nu e... Nu.
‎Tu spui că-și asumă riscuri idioate ‎dacă se asociază cu puști negri.
‎- Știi că nu asta spun. ‎- Am o întrebare.
‎Dacă boul ăla ți-ar fi zis că era
‎cu doi albi pe care nu-i știe, ‎ar mai fi vina lui?
‎Aia ar fi fost o greșeală?
‎Dacă nu i-aș cunoaște,
‎că-s albi, că-s negri, ar fi fost.
‎Scott...
‎Oricâte privilegii ar avea,
‎lumea încă-l privește ca pe mine.
‎- Nu ca pe tine. ‎- Măiculiță!
‎Văd foarte bine ce se petrece.
‎Am plecat de-acasă de câteva luni ‎și îi umpli mintea
‎cu povești despre victimizare.
‎- Știi ce? ‎- „Fie-vă milă!”
‎- N-am făcut asta. ‎- Mda.
‎În loc să arăți cu degetul, ‎mai bine te-ai uita în oglindă.
‎E vina mea acum?
‎Tu ai dispărut ‎într-un moment crucial din viața lui.
‎Poftim?
‎Știi exact la ce mă refer.
‎I-am antrenat echipa de baseball zece ani.
‎Am mers la toate concertele lui.
‎Am ratat vreun banchet sau meci ‎sau eveniment?
‎- Nu la asta mă refer. ‎- Dar la ce?
‎L-ai abandonat.
‎Nu-i adevărat.
‎- Ba da. ‎- Aberezi!
‎- Ba da. ‎- Ba nu!
‎Îmi pare rău, dar fix asta ai...
‎- Știi ce? ‎- Ba da!
‎Ți-ai luat zborul!
‎Am plecat de lângă tine, ‎nu de lângă el.
‎N-am vrut să sune așa.
‎Doar că...
‎M-am săturat să port aceeași ceartă ‎cu tine la nesfârșit.
‎De-aia am plecat.
‎Nu...
‎Știi ce zic.
‎Fir-ar! Kenny, îmi pare rău.
‎- Gata. Lasă lopata și nu mai dezgropa. ‎- N-am vrut...
‎J e pe cale să devină ofițer la comandă
‎într-o instituție de elită în lume.
‎Mi-am terminat treaba. E bărbat acum.
‎Și-s mândru de el.
‎Știu.
‎Nu poți să-mi spui ‎că n-am fost un tată bun.
‎Bine.
‎- Nu sunt tatăl tău. ‎- Bine.
‎Ăla a fost abandon.
‎- Bine. Scott. ‎- Așa că gata.
‎- Te rog. ‎- Am înțeles.
‎Kenny!
‎O să fie bine, da?
‎Hai să ne liniștim.
‎La ora asta, mereu sunt agitată.
‎Habar n-ai.
‎De obicei sunt trează la ora asta.
‎N-am mai dormit un somn bun ‎de când s-a născut.
‎Mă trezesc brusc ‎în aproape fiecare noapte.
‎Îmi bate inima ‎de zici că-mi iese prin urechi.
‎Mereu pe la ora asta.
‎E prea târziu ca să mă culc la loc.
‎Prea devreme ca să-mi încep ziua.
‎Iar tu sforăi fără griji.
‎De obicei, merg în pragul camerei lui...
‎și-l ascult cum respiră.
‎Câteodată intru ‎și îi ating mușchii gâtului...
‎sau umărul.
‎Stau și mă prostesc zicându-mi
‎că nu trebuie să-mi fac griji, ‎că e mare și puternic.
‎Că lumea nu-l poate răni.
‎Până mă copleșește iar panica ‎și mă blochez la gândul că e fragil.
‎Orice coșmar m-ar fi trezit...
‎Cineva care scrie mesaje la volan, ‎un pumn deviat într-o bătaie
‎sau un apendice perforat ‎într-o țară din lumea a treia...
‎Majoritatea mamelor reușesc să se calmeze, ‎acolo pe întuneric, și să se culce.
‎Dar, câteodată, în coșmarurile mele, ‎văd ștreanguri și cruci
‎și bărbați albi cu păr scurt și gelat.
‎Vara trecută, când Jamal a vrut ‎să meargă cu Jeff la festivalul ăla,
‎am fost... pur și simplu...
‎Eu și J am crezut ‎că ai exagerat puțin cu protecția.
‎- Nu era prea tânăr. ‎- Pe bune?
‎- Am trecut peste aia. ‎- Vârsta nu avea de-a face.
‎Bunicul meu a luptat în Okinawa la 17 ani.
‎Prea tânăr?
‎Nu aia a fost.
‎Ci ideea că va conduce prin sudul țării.
‎Fiul meu, însoțit doar de un băiat alb,
‎pe ruta campaniei militare ‎din Războiul Civil.
‎Poate el și Jeff se opreau ‎să pună benzină într-un orășel
‎pentru că nu s-ar fi gândit,
‎pentru că l-am învățat să creadă ‎că lumea e...
‎plină de bunătate.
‎Și-i face ochi dulci ‎unei fete albe drăguțe.
‎Poate merg să mănânce un burger,
‎într-un birt de extremă dreaptă.
‎Poate un tip cu o svastică tatuată ‎pe biceps
‎a băut puțin cam mult...
‎și nu-l place pe băiatul
‎care pătează puritatea rasială a țării.
‎Dar cel mai oribil coșmar, ‎care mă bântuie mereu,
‎e ăla în care-l oprește un polițist ‎fără să fi făcut nimic.
‎Și văd bocanci...
‎insigne...
‎și bastoane.
‎Și-mi amintesc de o seară...
‎Aveam cinci ani
‎și mama mea cea stoică stătea cocârjată
‎și plângea în bucătărie
‎când Arthur McDuffie a fost omorât ‎în bătaie de polițiști achitați după.
‎Iar tu erai un băiețel ‎în cealaltă parte a orașului, dormeai
‎și visai să devii unul.
‎Mi-e frică.
‎Nu-ți fie.
‎- Da? ‎- Da.
‎E o încurcătură stupidă.
‎Sigur au dat muzica prea tare.
‎- Crezi? ‎- Da, știi cum e el.
‎Sau amicii lui au băut niște beri ‎în spate. Copii care-și fac de cap.
‎Hai să nu-i enervăm ‎pe oamenii ăștia, bine?
‎Hai...
‎să fim calmi.
‎Într-o jumătate de oră plecăm de aici...
‎și-i ținem o predică bună.
‎Ai vorbit cu el în ultima vreme?
‎Vorbim zilnic.
‎- Prin mesaje, dar... ‎- Nu.
‎Dacă ai vorbit despre...
‎Despre ce?
‎Academia Militară.
‎Adică?
‎- Nu vreau să mă amestec. ‎- Adică?
‎- El... ‎- Ce?
‎Recântărește.
‎Ce anume?
‎Ar trebui să vorbiți.
‎Despre ce, Kendra?
‎Se gândește la baseball profesionist.
‎Sau la ce-ar putea face cu muzica.
‎Serios?
‎- Auzi... ‎- Doamne!
‎- Iar facem asta? ‎- Se teme să-ți spună.
‎Da, pe bună dreptate.
‎Sper că nu e mâna ta.
‎- Încurajezi prostia asta? ‎- Uite!
‎N-are viteza necesară ‎pentru profesioniști și nici talentul.
‎O realitate cruntă la care eu, nu tu, ‎l-am trezit. Mersi!
‎Și chitara?
‎Ce? Așa o să-și câștige existența?
‎Ție ți-a fost teamă să-ți urmezi visurile. ‎Nu te răzbuna.
‎- Te rog! ‎- E tânăr, are timp.
‎În cel mai rău caz, se regăsește.
‎Sigur. O arzi cu „regăsitul”
‎și te trezești că ai 40 de ani,
‎un IQ de 150 și nicio diplomă.
‎Și faci 450 de dolari pe săptămână ‎cântând la nunți.
‎Angajat de un tip
‎care sparge 100 de mii pe o nuntă
‎pentru că nu și-a irosit zece ani
‎în echipa națională de curling
‎sau scriind romane americane.
‎- Nu înțelegi. ‎- Connorii au servit
‎țara asta de când au ajuns aici.
‎N-are dreptul să încalce tradiția.
‎- Scott... ‎- Nici vorbă!
‎Am încheiat discuția.
‎Scuze că vă întrerup.
‎Cafea. Fără lapte și zahăr.
‎Mersi!
‎Am informații noi.
‎Nu multe.
‎Am verificat iar rapoartele.
‎Fiul vostru a fost identificat ‎ca pasager, în Lexus, de un filtru.
‎Pot confirma că erau ‎alți doi bărbați negri
‎în mașină când a fost oprită.
‎De ce i-au oprit?
‎Nu e menționat.
‎E bifată căsuța cu „încălcare”.
‎Ce înseamnă asta?
‎Asta a trecut ofițerul
‎de pe laptopul din mașina lui.
‎A bifat o căsuță.
‎Asta nu ne spune nimic.
‎Nu apare ca infracțiune,
‎adică mașini furate, chestii grave...
‎- Bun. ‎- E altceva.
‎Cine sunt ceilalți?
‎Nu am voie să...
‎Rămâne între noi. De la coleg la coleg.
‎DaShawn Rolle și Jarvis Bell.
‎Îi cunoști?
‎Bell are 20 de ani, are cazier. ‎Era căutat.
‎- De ce? ‎- Nu pot divulga.
‎Vezi, Ken? Înțelegi ce zic?
‎Încă ceva.
‎I-am verificat conturile ‎de pe rețelele sociale.
‎Serios? Asta făceai ‎în timp ce noi așteptam aici?
‎Mereu apelăm la asta când dispar persoane.
‎- Doamne! ‎- Așa e!
‎Și asta chiar e dintr-un tutorial.
‎Fiul vostru a postat ceva pe Instagram.
‎O poză cu un abțibild de pe portbagaj.
‎„Trage în polițai cu blițul ‎când saltă pe cineva.”
‎- Poftim? ‎- Asta scrie.
‎- „Trage în polițai”? ‎- Da.
‎Cuvintele alea erau cu litere mari.
‎Cred că greșești.
‎Restul e cu litere mici,
‎deci cine nu era la un metru vedea ‎că scrie „Trage în polițai”.
‎Nu, nu fiul meu.
‎Mă tem că da.
‎„Trage în polițai.”
‎Trage în cei care-și fac datoria.
‎- Asta vezi? ‎- Da.
‎- Doamne! ‎- Trage în oameni cu familii.
‎Fir-ar să fie!
‎Trage în ei pentru că faci parte ‎din revoluție, bănuiesc.
‎- Kendra. ‎- Ce?
‎Mașina e pe numele meu.
‎Nu e vorba de noi, da? ‎Fiul nostru e în arest.
‎Și tot el a scris pe mașină: ‎„Trage în polițai”.
‎Eu sunt „polițaii”!
‎- Fir-ar să fie! Eu sunt! ‎- Se referă la poze.
‎Doamne, Scott!
‎Nu-mi pasă acum de relația voastră ‎sau de imaginea ta.
‎Vreau doar să-l găsim.
‎Știai despre asta? L-ai văzut?
‎Zi-mi, te rog, că nu știai.
‎- Zi-mi că nu... ‎- Ascultă-mă!
‎Sunt trei copii negri la el la școală.
‎Trei, din 400 și ceva.
‎Și ceilalți doi sunt într-o relație.
‎- El... ‎- Nu, înțeleg.
‎A fi singurul negru ‎la cel mai scump liceu privat...
‎contra a fi un negru la un liceu public
‎dotat cu detectoare de metale
‎îți dă dreptul să-ți pui ‎un abțibild pe Lexus
‎care zice: „Trage în boul ‎care mi-a dat mașina.”
‎Se confruntă cu multe acum.
‎E deprimat.
‎- Doamne! ‎- E derutat.
‎Aberezi! Îmi rău că mă descarc ‎în fața ta.
‎Nu, chiar vă înțeleg.
‎Unde e Jamal acum?
‎Astea-s informațiile din sistem ‎și nici n-aveam voie să vă spun.
‎Trebuie să-l aștept ‎pe lt. Stokes să ajungă.
‎Merg să verific iar computerul,
‎poate au mai trecut ceva ‎în ultimele minute.
‎Știi ce?
‎Am stat aici jumătate de oră.
‎Nu mi-ai putut spune nimic.
‎Decât o poveste ‎despre cum era segregată clădirea.
‎Apoi apare soțul meu alb
‎și ești de mare ajutor.
‎- Kendra! ‎- De ce?
‎Nu vreți să verific raportul?
‎Dacă nu te superi. ‎Scuze, nu ți-am reținut prenumele.
‎- Paul. ‎- Paul, am aprecia foarte mult.
‎Sigur.
‎- Încă una? ‎- Ar fi minunat.
‎„Ar fi minunat.”
‎Știi ce ar mai fi minunat?
‎Să-mi iei apărarea o dată.
‎- Fir-ar să fie! ‎- Ești așa amabil, încât mi se face rău.
‎- „Trage în polițai”? ‎- De-aia-l perii așa?
‎- Nu. Îmi vine să sparg peretele. ‎- Pune-te în locul lui.
‎- Dă-mi pace! ‎- Nu! Pentru o clipă,
‎pune-te în locul fiului tău.
‎E singurul negru
‎pe care-l cunosc puștii albi de la școală.
‎Pentru ei...
‎singurii negri cu care au vorbit vreodată
‎sunt îngrijitoarele jamaicane ‎ale bunicilor lor
‎și oamenii pentru care au construit case
‎că să aibă ce trece ‎pe formularul de admitere la Princeton.
‎- Înțeleg. ‎- Păi trebuie!
‎Jamal trece...
‎printr-o trezire.
‎- Trezire? La ce? ‎- Da.
‎La asta.
‎Bine.
‎Și?
‎Și...
‎Philando Castile.
‎Și Eric Garner.
‎Și Tamir Rice.
‎De fiecare dată când se întâmplă, ‎simte cum lumea se face mai mică.
‎Și-l sufocă din ambele părți,
‎pentru că prietenii lui albi cred ‎că el reprezintă întreaga rasă.
‎Nu e ca și cum are alți puști negri ‎pe care să se bizuie.
‎El e emblema pentru puștii ăia albi.
‎E o presiune imensă pe umerii lui...
‎Fii atent cum îi spune! „Fața rasei.”
‎Asta zice, că simte că el e fața rasei.
‎- Ți-a zis el asta? ‎- De multe ori.
‎Mie nu mi-a zis niciodată.
‎Iubire, uită-te la tine...
‎și uită-te la mine și dă-ți seama de ce.
‎Când bărbații ăștia sunt împușcați,
‎le simte fantomele.
‎Abțibildul a fost...
‎Ce?
‎Nu, serios, eu...
‎vreau să înțeleg.
‎Nu vezi că și Jamal are dreptate?
‎Filmatul polițiștilor e tot ce au.
‎E ultimul lor scut.
‎Fir-ar! E și al meu, dacă-s oprită.
‎Asta-i lumea în care trăim.
‎Chiar dacă nu înțelegi.
‎Nu, înțeleg. Pe bune.
‎Înțeleg.
‎Doar că...
‎Ar fi trebuit să știe ‎unde duc situațiile astea.
‎Unde?
‎Aici?
‎- La asta? ‎- Da.
‎- Pentru un abțibild? ‎- Da.
‎Crezi că e din cauza aia?
‎- N-a ajutat. ‎- Pe bune?
‎Dacă-s un polițist în patrulă la 02:00
‎și dacă e prea suspicios...
‎Abțibildul ți-ar da avânt?
‎Clar.
‎Mai ales dacă-i opresc ca să-i avertizez
‎și un fecior obraznic îmi ține predici ‎despre drepturi.
‎Fir-ar să fie!
‎Ce?
‎Fecior?
‎- Te rog. ‎- Asta ai zis?
‎- Te rog... ‎- Incredibil.
‎- Iisuse! ‎- Chiar tu?
‎Nici nu știu ce să zic.
‎Las-o naibii, ‎acum te legi de semantică străveche.
‎N-o să-l las pe J să-și facă obiceiul
‎de a-și găsi scuze mereu. Nu vreau.
‎Și eu n-o să-l las ‎să se scuze pentru cine e.
‎- Nimeni nu-i cere asta. ‎- Ba da.
‎„Mâinile pe volan. Privirea înainte.
‎Să nu faci mișcări bruște.
‎N-ai vrea să-l agiți ‎pe bărbatul în vestă antiglonț
‎când vine la geamul tău ‎și-ți pune pistolul la tâmplă.”
‎Ți-a zis tatăl tău asta vreodată?
‎- N-a trebuit. ‎- Exact, fir-ar să fie!
‎Uite, Kenny...
‎Și eu vreau să rezolvăm treaba asta. ‎E și fiul meu.
‎Nu cred că...
‎o să ne ajute predicile ‎despre condiția negrilor.
‎Hai să-ncercăm...
‎să prindem muște cu miere.
‎Poate le trebuie o predică.
‎O s-o primească ‎când o să-i târăsc în tribunal.
‎Ce vroiam să zic...
‎Voiam...
‎Voiam să zic... ‎să le acordăm prezumția de nevinovăție
‎și să nu ne purtăm ca și cum am fi ‎într-un cătun rasist din sud.
‎Suntem în Miami.
‎Unde și cu doctorat cu tot
‎tot trebuie să conduc ‎pe autostrăzile confederaților
‎ca să ajung la muncă.
‎Văd unde bați. Pe bune.
‎Dar dacă le reproșezi asta albilor, ‎se simt ca naiba.
‎Și când se simt așa, ‎nu mai vor să te ajute.
‎Da, stăpâne Scott.
‎Tușica Kendra nu supără pe nimeni.
‎Scuze, stăpâne Scott.
‎Ce-i așa amuzant?
‎Tu.
‎Când te prostești.
‎Soțul meu râde când mă prefac sclavă ‎și eu mă întreb de ce ne-am despărțit.
‎Doamne!
‎Frățioare! Oare noi doi ‎am căzut vreodată de acord?
‎- Fii serios! ‎- Da sau nu?
‎Serios?
‎Importanța muncii asidue.
‎Cumpătarea.
‎Respectul pentru vârstnici.
‎Cocteiluri cu bourbon afară, seara.
‎Bine.
‎Thelonius Monk. Nu?
‎Da. Niciun dubiu acolo.
‎Așa e.
‎Mâncarea thailandeză.
‎- Mda. ‎- Echipa U.
‎Da.
‎Cormac McCarthy.
‎Insulele Cayman.
‎Sexul.
‎Da.
‎Ziua în care s-a născut J ‎a fost cea mai frumoasă zi.
‎- Aici clar suntem de acord. ‎- Așa-i?
‎Eu încă nu pot.
‎Chiar nu pot.
‎Iisuse!
‎Când am fost la o conferință în Atlanta,
‎am văzut un abțibild pe care scria:
‎„Nu dați vina pe mine. ‎Eu am votat cu Jefferson Davis.”
‎Nimeni nu l-a oprit.
‎Ăla era un intolerant de doi lei.
‎Dar în Atlanta.
‎În capitala negrilor din America,
‎albii își exprimă furia ‎pe tot portbagajul.
‎Nu sunt responsabil ‎pentru fiecare alb rasist.
‎Nu? Nu ești fața rasei?
‎Acum știu ce standarde avem ‎pentru fiul nostru.
‎Ce standarde?
‎Să caute intoleranți la tot pasul. ‎Asta-și alimentează.
‎Abțibildurile, agresivitatea aia tacită...
‎- Gata. ‎- ...în campusuri.
‎Pe bune, unde îți era capul?
‎L-a lipit azi sau ieri, nici nu mai știu.
‎- Deci știai? ‎- Da, îl văzusem.
‎Nu mi-a plăcut, ‎dar Jamal e tot cu nervii întinși.
‎Tu nu erai, așa că am făcut eu triajul.
‎Am decis s-o las până a doua zi.
‎I-am zis să nu urce la volan ‎până nu-l dă jos.
‎Fie. După ce plecăm de aici,
‎o să avem o mică discuție
‎despre calitatea rațiunii tale.
‎Bine.
‎Știi ce?
‎Nu te mai menajez.
‎L-a pus ca să se răzbune pe tine.
‎E furios pe tine.
‎Ce? De ce?
‎De ce crezi, Scott?
‎Pentru că l-ai părăsit.
‎Că m-ai părăsit, scuze.
‎- Ți-a zis ție? ‎- Ce să...?
‎A trebuit să-mi văd fiul de 1.88 m
‎cum plânge în draci trei nopți la rând
‎și-ți zice în fel și chip.
‎Copilul ăla mi s-a culcușit în brațe ‎ca un bebeluș.
‎- Eu... ‎- Eu?
‎Da. Despre asta-i vorba. ‎Abțibildul. Codițele.
‎- Se răzvrătește. ‎- Nu.
‎- Aberezi! ‎- Nu aberez.
‎Se numește psihologie umană.
‎Asta fac tinerii
‎când persoana după care și-au modelat ‎identitatea și codul etic...
‎Oare care-i termenul?
‎„Își dă naibii familia.”
‎- Kenny! ‎- Te urăște!
‎Și urăște că e jumătate alb, ‎pentru prima dată în viață.
‎Ți-am zis ‎că nu mi-a plăcut abțibildul ăla nenorocit
‎sau codițele sau pantalonii largi,
‎dar e doar o perioadă.
‎Una scurtă, sper.
‎Încerc să-l ajut să-și reasambleze ‎o identitate foarte fragilă,
‎una pe care i-ai sfărâmat-o ‎când ai ieșit pe ușă.
‎Așa că nu mă mai critica,
‎pentru că nu ești fără de păcat.
‎- Gata. ‎- Nu!
‎Nu e J. Băga-mi-aș!
‎Chiar trebuie să-i scrii ei acum?
‎- E fratele meu. ‎- Ce?
‎- Cică e urgent. ‎- Ceva cu Dwyane Wade?
‎Nu puteți suspina după el altădată?
‎Bă, omule!
‎- N-o face! ‎- Stai jos, negroteiule!
‎N-o face, bă!
‎Stai jos, negroteiule!
‎Iisuse!
‎Scott, ce-i aia?
‎E...
‎Nu...
‎Scott?
‎- Nu. Dragă? ‎- Ba da!
‎Încetează. Te rog, nu!
‎Bă, omule!
‎- N-o face! ‎- Stai jos, negroteiule!
‎N-o face, bă!
‎Stai jos, negroteiule!
‎Bine.
‎Iisuse!
‎Ce...?
‎- Ce-i aia? ‎- Nu știu.
‎Ăla e Jamal?
‎Doamne!
‎- El e? ‎- Nu știu.
‎- El e? ‎- Nu știu. Stai puțin.
‎- Ce scrie în mesaj? ‎- Nu m-am uitat.
‎„Uită-te urgent, un jurnalist ‎a pus-o pe CBS4. Ăla e J?”
‎Dă-mi să văd.
‎Bă, omule!
‎Scott, cred că el e.
‎El e? Ăla care fuge?
‎Cu tricou albastru.
‎Cred că e tricoul lui.
‎Hai s-o luăm pas cu pas. ‎O să-l sun pe fratele meu.
‎Vreau să mai văd.
‎Stai. Poate știe fratele meu ceva.
‎John, eu sunt.
‎Ăla e J în...?
‎- A zis dacă...? ‎- Ce a zis?
‎Bine.
‎Trimite-mi numărul lui ca să...
‎- Al cui? ‎- Nu? Bine.
‎- Bine? ‎- ‎Da, mersi.
‎Ce a zis?
‎Că secția monitorizează filtrul
‎și au auzit despre o mașină oprită ‎și un martor, un trecător.
‎Un tip care a fost acolo ‎și a trimis filmarea.
‎- E Jamal? E rănit? ‎- John nu știe.
‎A auzit că e mașina mea ‎și mi-a dat linkul.
‎- Nu știe. ‎- Stai.
‎Ar putea fi el. Ar putea fi rănit. ‎Jamal ar putea fi rănit!
‎Nu știm.
‎Am văzut ce ai văzut și tu, da?
‎- V-am adus cafeaua. ‎- Ai văzut asta?
‎Ai văzut asta?
‎Nu. Ce să văd?
‎Bă, omule!
‎- N-o face! ‎- Stai jos, negroteiule!
‎N-o face, bă!
‎Stai jos, negroteiule!
‎Vreau să știu ce se petrece cu fiul meu.
‎Nu știu ce e aia.
‎E o filmare de la un filtru.
‎Care filtru?
‎Nu știu, de-aia întreb!
‎Credem că e fiul nostru.
‎- De unde-l aveți? ‎- Lasă tu aia.
‎Vreau să văd de ce credeți că e el.
‎Fratele lui i l-a dat și crede că e Jamal.
‎- În fine. Unde e? ‎- Vrem să știm dacă e bine.
‎V-am zis că lt. Stokes e pe drum.
‎Vă va spune el.
‎Bun, ascultă-mă!
‎Am așteptat și am avut răbdare.
‎Dar fiul nostru e în custodia voastră. ‎E la voi.
‎Am vrea să știm unde e și să vorbim cu el.
‎Vrem să vorbim cu el.
‎- Fac ce pot! ‎- Acum!
‎E simplu. O s-o simplific mai tare.
‎Vreau să știu unde e fiul meu acum ‎și să vorbesc cu el!
‎Bun. V-am explicat deja
‎că nu am voie să vă spun.
‎Bine? Dacă ne-am calma toți puțin ‎și nu ne-am pripi...
‎Unde e?
‎Unde mi-e fiul?
‎Tocmai ați atacat un polițist.
‎- E vătămare corporală. ‎- Fii atent!
‎Dacă nu-mi spui unde e, o să fie crimă.
‎Nu ne mai duci cu zăhărelul!
‎Domnule!
‎Luați loc și calmați-vă, vă rog.
‎Tu cine ești? Nu mă atinge!
‎- O să vă rog încă o dată. ‎- Tu cine ești?
‎Ofițer, cătușele.
‎Aveți dreptul la tăcere.
‎- Pe bune? ‎- Orice spuneți sau faceți...
‎- Doamne, e pe bune! ‎- Scott.
‎...cu poliția.
‎- Serios? ‎- Da.
‎- De ce mă arestați? ‎- Aveți dreptul...
‎- Ce se întâmplă? ‎- Glumiți.
‎Dacă nu vă permiteți un avocat, ‎veți primi unul din oficiu.
‎Încetează!
‎Ascultați-mă! Mai adunați acuzații ‎sau vă calmați?
‎Nu mă atinge!
‎Ajută-mă. Fața la perete.
‎Nu vă împotriviți.
‎Ia mâna de pe mine!
‎Întoarceți-vă!
‎- Nu mă atinge! ‎- Încetați!
‎- Lăsați-mă. ‎- Încetați. Nu!
‎- Lăsați-mă! ‎- Are probleme cu inima.
‎- Lăsați-mă! ‎- Are probleme cu inima!
‎Nenorociților! Băga-mi-aș!
‎Bine.
‎Ce-i cu voi?
‎- Ajunge. ‎- Ce-i cu voi?
‎Am zis că ajunge. Sunteți rănit?
‎Sunteți rănit?
‎- Putea fi. ‎- Domnule?
‎Fă-i poze la față și la mâini.
‎Și nouă.
‎Chiar a fost necesar?
‎Din păcate, da.
‎Ne-am calmat?
‎Ne-am liniștit?
‎Bun. Mă numesc lt. John Stokes.
‎Sunt ofițerul de legătură.
‎A avut loc un incident.
‎Vrem să știm unde ne e fiul. ‎Vrem să știm acum.
‎O să mai încerc încă o dată.
‎Nu vreau să vă arestez
‎și să vă pierdeți insigna ‎și pensia pentru care ați muncit.
‎Am dreptul să știu.
‎Greșiți. Nu aveți acest drept.
‎Fiul vostru e major și e anchetat.
‎Acum aveți dreptul să stați jos ‎și să tăceți.
‎Înțelegeți?
‎- Da. ‎- Cu el vorbesc.
‎- Înțelegeți? ‎- Mă-ta!
‎Scott, te rog.
‎- Arestează-l. ‎- Nu.
‎Două acuzații de vătămare,
‎două de obstrucționare.
‎Dacă tresare sau se uită cruciș la tine
‎de acum și până-i iei amprentele, ‎mai adaugi o obstrucționare.
‎Da. Îl rețin?
‎Dacă se calmează, ‎eliberează-l pe propria răspundere.
‎Sunteți barbari.
‎Trebuie să chem întăriri ‎sau o să vă abțineți?
‎- Sunt bine. ‎- Bun.
‎- Te va contacta avocatul meu. ‎- Și pe dvs..
‎Al meu e procuratura.
‎Al dvs. cine e?
‎Du-l de aici.
‎De la capăt.
‎Mă numesc lt. John Stokes.
‎Aș vrea să știu dacă fiul meu e bine.
‎Dacă stați locului, ‎o să vă spun tot ce știu.
‎N-o să accept predici
‎și n-o să ne duelăm în volum.
‎Când am urlat la dvs.?
‎Doamnă...
‎Bine.
‎O să vă spun ce știu.
‎O să ascultați frumos și-n liniște
‎sau o să ies pe ușa aia
‎și o să primiți informațiile altfel.
‎Ați înțeles?
‎Cine e superiorul dvs.?
‎Scuze, am înțeles.
‎Poftim?
‎Am zis că am înțeles.
‎Bun.
‎Asta e tot ce știu.
‎În jurul orei 02:15 azi-dimineață,
‎un model nou de Lexus argintiu ‎a fost oprit de un polițist.
‎Mașina e pe numele lui Scott Alan Connor.
‎Soțul meu.
‎Trei bărbați afro-americani ‎au fost reținuți de poliție
‎în urma incidentului.
‎Nu știm de ce au fost opriți...
‎Polițistul a tras.
‎- Nu speculez. ‎- Am văzut o filmare!
‎S-au tras focuri.
‎- Nu mi s-a confirmat. ‎- Dar am auzit.
‎Am auzit.
‎Ați auzit sunete într-o filmare difuză. ‎Eu caut concretul.
‎I-a zis „negrotei”.
‎- Lăsați-mă să termin. ‎- Așa i-a zis. Am văzut. Am auzit.
‎- Nu. ‎- Ați văzut!
‎Incorect.
‎Unul dintre cei reținuți era un trecător.
‎Un trecător negru,
‎care a filmat cu telefonul.
‎Pe el îl auziți.
‎Nu pe polițist.
‎De ce a fost oprit? Nu bea.
‎Abia i-am cumpărat mașina, ‎îi merg stopurile.
‎Avea actele mașinii la el.
‎M-am asigurat eu. ‎N-ar fi avut de ce să fie oprit.
‎Nimeni n-a zis că el a fost oprit.
‎Sunt cel puțin trei indivizi implicați.
‎Nu știu cine conducea mașina ‎când a fost oprită și nici dvs.
‎O să vă scutiți de multă durere
‎dacă nu trageți concluzii pripite.
‎La ora actuală, ‎nu știu de ce a fost oprită mașina. Bine?
‎Bine.
‎V-am spus tot ce știu.
‎Bine.
‎Cum aflu noutăți, o să...
‎Bine!
‎Însă vă spun asta.
‎Mașina avea un abțibild ‎care ridică semne de întrebare.
‎Știu despre abțibild.
‎Faptul că v-ați îngrijit de asigurare
‎și certificatul fiului dvs. cam pălește.
‎Nu văd de ce.
‎Hai, soro, știu că vă merge mintea.
‎Nu-s sora dvs.
‎Un băiat negru în mașina aia ‎cu un abțibild ca ăla?
‎Caută belele.
‎Și ce vă spune asta?
‎Îmi spune că lumea nu e aceeași ‎pentru cei ca noi.
‎- Doamne! ‎- Da.
‎Asta-mi spune.
‎Și-mi spune ‎că cei care patrulează străzile
‎cu dreptul legal de a folosi arme letale ‎nu sunt roboți.
‎Își ajută copiii să se spele pe dinți,
‎le citesc cărți cu povești
‎și se roagă s-o mai poată face ‎încă o seară.
‎Și când văd un borfaș tânăr,
‎agitat și nihilist...
‎- Mândria câștigă. ‎- De ce îl faceți „borfaș”?
‎Acoperiți un țărănoi alb cu insignă.
‎Polițistul e negru.
‎Cel care l-a oprit...
‎e negru ca mine și ca dvs.
‎Să vă spun ceva, doamnă.
‎Am sărit cu parașuta din avioane
‎și m-am târât prin tunelurile din Vietnam,
‎dar, în toată viața mea, ‎cel mai frică mi-a fost...
‎când am oprit prima mașină ‎într-un ghetou.
‎Știți de ce?
‎Pentru că sunt piese hip-hop ‎și abțibilduri
‎și interlopi gonind pe autostradă
‎care zic că polițiștii sunt dușmanul.
‎Deci poți să-i provoci, să-i iei la rost.
‎Dacă te opresc, poți să faci pe cocoșul
‎și pe gangsterul tupeist.
‎Te iei în gură cu un polițist, ‎ești dur, nu?
‎Așa mor polițiștii.
‎Nu știu despre ce vorbiți, ‎fiul meu nu e așa.
‎L-am învățat respectul ‎și cum să-și afirme drepturile.
‎Când vă opresc, ‎nu aveți de ce să vă afirmați drepturile.
‎Știți ce drepturi aveți?
‎Să tăceți și să faceți ce spun.
‎Nu pot să cred ce aud.
‎Voi sunteți în slujba noastră. Nu invers.
‎Dacă ai aceeași mașină ‎ca într-un caz de răpire?
‎Dacă semeni cu unul ‎care tocmai a tras într-o școală?
‎Când ești oprit, habar n-ai ce poate fi.
‎Un tâmpit cu figuri ne pune bețe-n roate.
‎Dacă ați fi crescut în Pork 'n' Beans,
‎ați ști că băieții negri ‎nu vor să pară duri din senin.
‎Ci încearcă să-și ascundă frica.
‎Am crescut în Overtown.
‎Nu trebuie să mi se spună ‎de ce fac ceea ce fac.
‎Dar ia stați!
‎Voi parcă trăiți visul american, nu?
‎Fiul dvs. n-are de ce să se teamă, nu?
‎Asta ar trebui să fac?
‎Să-l învăț frica?
‎Să fie cuminte, să-și țină gura?
‎Absolut.
‎Și să vă asigurați că înțelege ‎că pentru noi
‎nu există visul american.
‎Pe mine nu m-au învățat ‎cum să devin un lacheu ursuz.
‎Aveți tupeu.
‎Și pe bună dreptate!
‎Vă spun...
‎Două minute cu dvs. ‎și deja vă știu povestea.
‎- Aberați! ‎- Nu, deloc.
‎Știu că aveți un soț...
‎care are poză cu dvs. pe telefon
‎și, când scoate prostii rasiste pe gură,
‎se uită la poză și zice:
‎„Nu eu. Nevastă-mea e neagră.”
‎Știu că n-ați reușit niciodată ‎să-i explicați durerea din inima dvs.
‎Durerea care macină orice satisfacție
‎pentru că orice anunț public ‎despre hepatita C
‎și orice reclamă pentru bere ieftină ‎au pe afiș un negru ca puiul dvs.
‎Sau de ce fiul dvs. era cel mai înalt ‎și isteț puști din clasa a treia,
‎dar învățătoarea tot nu-l alegea,
‎oricât de sus și-ar fi ridicat mânuța.
‎Aia e o durere pe care bărbatul dvs. ‎n-o va înțelege niciodată.
‎Așa că ați încercat s-o amorțiți ‎învățându-l să fie mândru
‎și să trăiască visul american
‎și să-și afirme drepturile
‎în loc să-l învățați să supraviețuiască ‎în țara asta.
‎Du-te dracului!
‎Ceva știu sigur despre incident.
‎Ca-n oricare alt incident...
‎dacă cei trei frați ar fi tăcut din gură ‎și ar fi făcut ce li se spune,
‎nu am fi aici în seara asta.
‎Vă sugerez același lucru.
‎Așteptați...
‎și tăceți.
‎Și, soro, data viitoare ‎când îi mai ziceți unui negru că e lacheu,
‎v-ar ieși mai bine dacă negrul ăla
‎nu l-ar fi scos pe soțul dvs. alb ‎în cătușe de aici.
‎Mi-au deschis dosar. ‎O să merg în instanță.
‎Ce prostie! Nu pot să-i înțeleg!
‎De ce m-ai abordat la cheful ăla?
‎Ce?
‎Când ne-am cunoscut. De ce m-ai abordat?
‎De ce te-am...?
‎- Ce? Acum? ‎- Spune-mi!
‎- Spune-mi iar. Te rog. ‎- Iubito...
‎Pentru că...
‎Mă uitam la tine?
‎Eu făceam asta. Nu mă puteam abține.
‎- Și mai ce? ‎- Eu...
‎Și mai ce?
‎Nu crezi că Jamal s-a băgat în ceva...
‎Eram în curte la Carl și la Joy ‎și ne priveam...
‎Așa e. Ne priveam.
‎Ne priveam încontinuu.
‎- Și? ‎- Și eu...
‎am venit la tine.
‎Ai venit la mine.
‎Îmi bătea inima așa tare, ‎încât abia vorbeam.
‎Și mai erau fetele alea ‎care se fâțâiau pe-acolo,
‎dar le-ai ignorat.
‎Mă priveai și veneai spre mine.
‎Da.
‎- Apoi ai privit în sus. ‎- Da.
‎Pe lângă mine.
‎Și mi-am zis: „Bine. Poate că nu.”
‎- Dar eu... ‎- Tu...
‎Ți-am pus mâna pe umăr.
‎Și mi-ai arătat o pasăre...
‎într-un copac.
‎Una roșie, superbă.
‎Care și-a luat zborul.
‎Și mi-ai zis că se săturase
‎să fie a doua cea mai frumoasă ființă ‎de acolo.
‎- Așa ai zis. ‎- Da.
‎Vino aici!
‎O să fie bine.
‎Se destramă.
‎Da, totul se destramă.
‎Kenny.
‎Știu că nu te întorci.
‎Mă doare, Scott.
‎Mă doare.
‎Iar faptul că e albă...
‎face totul mai greu de îndurat.
‎N-o iubesc.
‎Atunci de ce?
‎Eu...
‎Nu...
‎- Kenny. Ken. ‎- Nu.
‎Am făcut un om minunat, așa-i?
‎Da.
‎Mă gândeam...
‎înainte să revii,
‎la cearta aia de atunci,
‎nu mai știu despre ce era vorba,
‎dar știu că Jamal era bebe ‎și eu eram supărată.
‎Și a crezut că plâng ‎din cauza tunetelor și fulgerelor...
‎Îmi amintesc.
‎Și a zis: „Nu plânge, mamă.
‎E Dumnezeu, face poze ploii.”
‎Da. Am pus-o în albumul lui de bebe.
‎Și încerca să ia lacrimile...
‎cu degețelele lui ‎și să mi le pună înapoi în ochi.
‎Aseară i-am zis...
‎Ce?
‎Ken. Kenny?
‎Eram amândoi furioși ‎și striga la mine și eu...
‎Ce?
‎I-am zis chestii.
‎Bun. Ce chestii?
‎- Doamne! ‎- Kendra.
‎Oribile...
‎Urâte...
‎O mamă n-ar trebui să-i spună așa ceva ‎fiului ei.
‎- Bine. ‎- Rahat!
‎Vreau doar să-l țin în brațe.
‎Vreau să-l privesc în ochi și să..
‎Să scot din capul lui toate cuvintele alea
‎și să le îngrop.
‎- Gata. ‎- Fir-ar! „Trage în polițai.”
‎Trebuia să iau o lamă
‎și să-i scrijelesc aia jos de pe mașină.
‎Nu.
‎Trebuia să fac asta din prima.
‎N-ar trebui să conteze.
‎Nu e vina ta. Nu e nici a lui.
‎N-o să mai strig la el. ‎Vreau doar să știu că e bine.
‎E bine.
‎- Doamne, sper că e bine! ‎- E bine.
‎E bine.
‎Fiul vostru, Jamal Connor, ‎era pe bancheta din spate
‎într-un vehicul, ‎cu Jarvis Bell și DeShawn Rolle.
‎Bell era căutat ‎pentru posesie de marijuana.
‎Mașina a fost urmărită sub acoperire
‎până la locuințele sociale ‎din Liberty City,
‎unde șoferul a fost văzut ‎cumpărând o țiplă cu marijuana.
‎Fir-ar!
‎După tranzacție, ‎în timp ce mergeau spre vest pe str. 79th,
‎au fost abordați de o mașină de poliție.
‎Ofițerul Rodney Banks, ‎care a văzut tranzacția, i-a oprit.
‎Filmarea din mașina de poliție
‎ni-l arată pe ofițerul Banks ‎apropiindu-se de mașină.
‎Dl Bell era la volan.
‎Ofițerul se întoarce la mașina de poliție ‎cu actele pasagerilor
‎și-i verifică în baza de date.
‎După aproximativ 30 de secunde, ‎dl Bell iese din mașină
‎și îl abordează pe ofițer.
‎Ofițerul scoate arma ‎și-l pune pe dl Bell la pământ.
‎Doamne!
‎În timp ce cheamă întăriri,
‎DeShawn Rolle iese din mașină.
‎Ofițerul îndreaptă arma spre Rolle.
‎În acel moment, Jamal Connor iese ‎din mașină
‎și încearcă să-și pună mâinile pe capotă.
‎- Nu. ‎- E ud, poate a alunecat,
‎în timp ce Jarvis Bell se ridică ‎și fuge.
‎Ofițerul, care acum se confruntă ‎cu toți trei pasagerii,
‎dintre care unul e urmărit, ‎și neștiind dacă sunt înarmați...
‎Nu...
‎trage de trei ori în suspectul care fuge.
‎Un glonț rătăcit sau care a ricoșat...
‎l-a nimerit pe Jamal în cap...
‎provocându-i moartea.
‎Sincere condoleanțe.
‎Nu!
‎Se va face o anchetă amplă.
‎Nu!
‎Vă las puțin.
‎Nu pot respira.