„RASA JE DÍTĚTEM RASISMU, NIKOLIV JEHO RODIČEM.“
TA-NEHISI COATES
TELEVIZNÍ POŘAD NETFLIX
Jamale.
Kde jsi, zatraceně?
Poslala jsem ti už pět zpráv.
To nemůžeš odepsat?
Zavolej mi.
To jsem zase já. Zlato, promiň...
Promiň. Nechtěla jsem křičet.
Zavolej mi, prosím.
- Zdravím. Tady Jeffrey. - Ahoj, tady...
- Nechte mi vzkaz a já se ozvu. - Sakra.
Jeffrey, tady Jamalova matka.
Je úterý... Ne, středa v noci... ráno.
Hledám Jamala.
Nepřišel domů a já myslela, že by mohl být u tebe.
Promiň, že tě ruším a že volám v takovou hodinu, ale...
Jestli si to poslechneš a je s tebou, řekni mu, ať zavolá, ano?
Mé číslo je 305...
Máš ho v... Bože, dobře, vydržte.
Kdyby něco, je to 305 468...
5900.
Tak jo.
- Pardon. - Tak jsem se podíval,
jak jste chtěla, a to auto tam je.
- Jo. - Máme ho v systému.
Víc teď ale nevíme.
- Jak ho tam máte? - Prostě je v systému, no.
Ale jak jste na to přišli, že...
Někdo to zaznamenal při nějakém incidentu.
Mohlo jít o pokutu, odtah...
Ale řídil ho můj syn Jamal a on...
Neříkala jste, že si nejste jistá, jestli...
Ano, dobře. Neviděla jsem, že v něm odjel.
Přímo jsem neviděla, že by do auta nastoupil, to ne.
Ale to auto u nás doma není.
Je pryč od včera od osmi.
To už je osm... devět hodin.
- O půlnoci bývá doma. - Jasně.
Tentokrát se nevrátil.
Když jsem volala na policii, říkali, že se něco stalo s autem...
Netvrdila jste, že vám řekli...
Počkejte, mám to zapsané.
Tak jo. Incident...
To říkala. Identifikováno při incidentu.
Ano, chápu. Poslyšte, moc mě to mrzí.
Určitě se brzo najde.
Už jste mi řekla, že to vozidlo není psané na vás.
Takže...
Řekl jsem vám, že to prověřím i tak.
A to jsem udělal, ano?
On má práci.
- Co prosím? - Tedy stáž.
Jamal. Je to velmi prestižní...
Ráno má povinnosti.
- Jasně. - Takhle se nechová.
- Madam... - Nešlo by nahlásit pohřešovanou osobu?
Ne, až za 48 hodin.
- Nebo kdyby tu byl důkaz o... - Něčem nekalém.
- To se moc neříká. Jen ve filmech. - Dobře. Něco zlého. To je fuk.
- Jasně. - Nevrátil se domů.
Je to zodpovědný chlapec.
- To auto mohli ukrást. - To nevíme.
- Je nezvěstný. - Dobrá.
Copak to nestačí?
Podívejte, je mu 16...
- Sedmnáct. - Čerstvě 18.
Aha, takže brzo bude končit střední?
- Jo. - Takže...
- Takže co? - Takže je nejspíš...
někde na pláži nebo...
To asi nebudete chtít slyšet, ale s nějakou holkou.
Víte? Dělá to, co kluci dělávají.
Jo.
To jsem v jeho věku dělal já.
Ale i tak bych ocenila, kdybyste...
Madam, my to uděláme.
To už jste říkal, ale odcházíte.
A já bych opravdu ráda zjistila, co se děje.
Už jsem říkal, že až dorazí styčný důstojník...
- Ne, hned teď. - Prosím?
Chci to vědět teď.
Rád vás doprovodím zpátky na recepci. Můžete se znovu zeptat...
- Tam jsem teď byla půl hodiny. - Já víc dělat nemůžu.
A ta paní, co tam byla, mi vůbec nepomohla.
- Chápu. - Poslala mě sem. Není to tak těžké.
- Je mi líto. - Buď o něm víte, nebo ne.
- Nezlobte se, ale platí tu pravidla. - Možná působím paranoidně, ale není doma.
Jeho auto vám vyskočilo v systému.
- Udělejte to pro mě. - Madam, jakmile přijde styčný...
Strážníku, prosím.
Nevím, co ode mě čekáte.
Copak nemáte počítače? Databázi se jmény a daty narození?
Ano, ale já nemám povolení takhle se v tom šťourat.
- Co když sem někdo přijde... - Prosím.
No dobře.
Díky.
- Budu potřebovat ještě něco vědět. - Jistě.
Tak jo. Jen si něco přinesu.
- Jak že bylo křestní? - Jamal. J, A, M, A, L.
Příjmení Conner?
Ano.
- S „ER“? - Ne, „OR“.
C, O, N, N, O, R.
Datum narození?
1. května 2001.
Záznamy?
Co prosím?
Záznamy. Jestli už byl někdy zatčený?
To ne.
- Určitě? - Ano.
- Ani pasťák? - Pasťák?
- Spáchal něco jako mladistvý? - Ne.
- Nic? - Nic.
Ani vstup na cizí pozemek, odpor při zatýkání, krádež?
Nikdy ani nezahodil žádnou účtenku, jasné?
- Co prosím? - Nic.
Nebyl nikdy zatčen.
Používá i jiná jména?
Jako přezdívky?
No, jeho otec mu říká J.
Ne. Nějaký alias?
- Cože? - Alias.
Vždyť víte. Jiné jméno. Jak mu říkají na ulici.
Na ulici?
Jo. Pokud ho třeba zadrželi a zapsali jiné jméno.
Pokud třeba uvedl něco jiného...
- a tak. - Zrovna jsem řekla, že nebyl zatčen.
Jen pro případ nějakých záznamů.
Nevím, třeba i jen nějaké varovaní...
- Jméno z ulice? - Jo.
- Jako třeba Peanut nebo Black? - Jo.
Nebo Pookie.
Ano, madam.
No, tak možná Brouček.
- Brouček? - Jo.
- Tak mu říkají na ulici? - Kristepane.
- Vážně? - Ne.
Není to alias ani jméno z ulice.
- Určitě? - Tak jsem mu říkala, když byl malý.
Říkám mu tak i teď, když ho chci srovnat před kamarády.
Jméno z ulice nemá.
Mohl byste to prostě zadat do počítače
- a zjistit, co se děje? - Madam! Já to udělám.
Jen se musím ujistit, že máme přesné informace,
abychom to nedělali zbytečně.
Dobře.
Výška?
188.
Možná trochu víc od posledního měření. Letos se vytáhl.
Váha?
82...
84, přibližně.
Brýle.
Zapletené vlasy.
Světle zelené oči.
Dobrá.
Pamatujete si, co měl včera na sobě, když odcházel?
To nevím. Asi džíny a tričko.
Dobře. Má něco nápadného...
Mateřské znamínko?
Jo, jizvy, tetování, zlaté zuby a tak.
Ne, žádné tetování ani zlaté zuby.
Jedinou jizvu má tady na břiše.
Výborně. A to má z čeho?
- Tu jizvu? - Jo, kde k ní přišel?
Myslíte, jak k ní přišel?
No, asi oboje.
- Záleží na tom? - Madam.
- Nemá to ze rvačky. - Dobře.
- Poslouchejte... - Strážníku, se vší úctou,
máte tam dnes tolik černošských chlapců, co měří 188 centimetrů,
že potřebujete vědět, jestli má na břiše jizvu?
Jestli ho nechcete najít, tak ne...
Jeho znamení je býk s ascendentem v panně.
Je stydlivý. Když se směje, uhýbá pohledem.
- Hraje na kytaru. - Já vážně...
- Nejradši má blues a rock. - Madam.
Kapely ze 70. a 80. let.
Pouštěla jsem mu Funkadelic a DeBarge, ale on chce jen mainstreamovou klasiku.
- Claptona, Van Halen. - Dobrá.
Umí házet faleš, ať je to cokoli.
- Dost. - Je vegetarián.
Nesnáší smažené kuře a bojí se klaunů.
- Madam... - Chodí jako sportovec,
ale umí přednést skoro vše od Emily Dickinsonové.
- Dobrá. - A pláče,
když slyší svou oblíbenou píseň z dětství.
Promiňte.
Emily Dickinsonovou mám moc rád.
Co nyní dělám, je mnohem lepší než to, co jsem kdy dělal.
- Odcházím za spočinutím... - To je Charles Dickens.
To bych neřekl.
Každopádně zkusím něco zjistit, ano?
Jo a nebyl včera kvůli něčemu naštvaný nebo tak něco?
Proč?
Jen jestli neměl důvod utéct a být chvíli v klidu sám.
Ne.
Tak jo, dobře.
- Klidně si dejte koblihu. - Vážně?
No jo, co můžu říct? Fakt je máme rádi.
Neuvěřitelné.
Bože.
Ahoj, doufám, že jsi na cestě sem.
Dobře.
Ještě ne.
To nevím.
Scotte... Ne, Scotte, říkám, že nevím.
Snažím se to zjistit.
Protože se mnou jednají velmi vyhýbavě.
Netuším proč.
No, to není pravda. Určitou představu bych měla.
Ano, jsem klidná, ale nepomáhá to.
Proto by bylo fajn, kdybys přišel.
Ale volala jsem ti skoro před hodinou.
Jo, jsem si moc dobře vědoma, kolik je.
Víš co?
Možná že kdybys byl doma ve vlastní posteli,
a ne u jiné ženy, nemuseli bychom to teď řešit.
Ne, já nezačínám.
Říkám, že ne.
Nechám toho, ale ty...
V čekárně někde vzadu.
Za hlavní bránou doleva. Zaparkuj na tom velkém parkovišti vpředu.
Jdi na informace.
Ať zavolají strážníka Larkina.
Larkina.
Nevím, nějaký...
zelenáč, co mu to moc nepálí.
Jo, dobře. Ahoj.
Sakra.
Tady zase máma, zlato.
Vím, že se ještě hodně zlobíš,
a my oba jsme včera řekli hodně věcí, co jsme říkat neměli.
Ale já mám teď o tebe strach.
Zavolej mi, prosím.
- Takže? - Došlo k incidentu.
- Auto... - Incidentu?
Necháte mě domluvit, prosím?
Došlo k incidentu, ale nevíme, o co šlo.
Policista to auto zastavil.
Vyšetřování ještě neskončilo.
A co to znamená?
Víc vám říct nemůžu.
Poručík Stokes obvykle chodí až v osm ráno
a mně bylo řečeno, že všechno ostatní vám musí sdělit on.
Promiňte, kdo že?
Poručík Stokes.
Ten důstojník pro styk s veřejností.
Já jsem tu teprve krátce, takže ho neznám osobně.
Prý mu dali vědět, že má okamžitě přijít, ale...
Ale možná přijde až za několik hodin?
- Psali mu. - Ale obvykle chodí tak?
Vypadá to tak.
To je nepřijatelné.
Madam, tak to prostě je.
Ne, já na policii volala ve tři ráno.
Moje auto prý bylo...
- To auto není vaše. - Auto mého syna!
Můj syn je nezvěstný.
Teď mi říkáte, že je ve vazbě?
- Ne. - Ale mohl by?
- To ještě nevíme. - Vlastně nevíme nic.
Moc opravdu ne.
- To vám právě říkám. - Je ve vazbě?
Musíte být trpělivá.
- Počkejte na toho důstojníka. - I na vás jsem tam čekala půl hodiny.
- Já vám naprosto rozumím. - Se vší úctou, ale nerozumíte.
- Madam, já mám taky děti. - Opravdu? Kolik jim je let?
- No... - A jsou to černoši?
Co prosím?
Máte nějaké černošské syny...
takhle vysoké...
co ve čtyři ráno možná sedí v policejní vazbě?
- Paní Connorová... - Paní Ellisová Connorová.
Paní Ellisová Connorová,
já dělám, co můžu,
- abych vám... - Máte černého syna?
Fakt tam chcete zajít?
Už jsme tam dávno zašli.
Ne, madam.
Mám dvě...
malé dcerky.
Jsou bělošky.
Tak přeskočte tu taktiku s empatií, ano?
Protože, a to mi věřte, nemáte nejmenší tušení.
Dobře.
Jak chcete.
Víte co? Myslel jsem si, že si rozumíme...
Proč jste ještě tady?
- Cože? - Běžte.
- Co prosím? - Najděte ho prosím.
- Najděte mi syna. - Říkám, že poručík
- hned přijde. - Je mi fuk, kdo přijde.
Vy taky máte odznak!
- Vy lidi... - Madam!
...máte počítače, mobily, vysílačky.
To vážně nemůžete odejít
a za pět minut zjistit, kde je můj syn?
- Podívejte... - Kde je?
Chápu, že jste nervózní a naštvaná...
- Neříkejte mi, že to chápete. - Madam...
- A neříkejte mi „madam“. - Dobře.
Dobře.
Poslouchejte...
Jakmile sem dorazí Poručík Stokes,
postarám se, aby šel hned za vámi.
Zjistíme, kde Jerome je...
Jamal.
- Jmenuje se Jamal. - Promiňte.
- Pardon... - Zatraceně!
- Přestaňte na mě řvát! - Dobře.
Dobře.
Dobrá.
Tak já...
Tak já začnu znovu.
Moc se omlouvám,
jestli jsem naznačila, že se mnou nejednáte férově.
Já naprosto chápu, že máte obavy.
Co je?
Pořád říkáte, že to chápete.
Že se mnou soucítíte.
To máte z nějakého výukového videa o jednání s lidmi?
- Ne. - Když jednáte s problémovým člověkem,
- uklidněte ho. - Cože?
- Zmírněte napětí. - Ne.
- Sdílejte jeho pocity. - Nechápu...
Já mám doktorát z psychologie a učím na univerzitě, víte?
- Poznám, když mě někdo pacifikuje. - Madam. Paní Connorová.
- Ellisová Connorová. - Já vás nechci zpacifikovat.
Proboha. Jen jsem chtěl být milý.
Jistě.
Vy...
Podívejte...
máme tady pravidla.
Já...
Měl bych se jimi řídit, ale zkusím teda...
zjistit, jestli by s tím nešlo něco udělat.
Než dorazí poručík Stokes.
Zkusím něco málo zjistit, ano?
- To bych opravdu ocenila. - Dobře, tak...
chvilku vydržte.
Nechcete něco?
Přísahám, že jsem jen chtěl být milý.
Trochu vody.
Na chodbě je pítko.
Výborně.
Za dveřmi, vlevo za rohem.
- Díky. - Vlastně dvoje.
- Jsou vedle sebe. - Dvoje dveře?
Ne, pardon. Dvě pítka. Nejde je minout. Jsou hned vedle sebe.
Ta budova je hodně stará, takže když ji stavěli, byla...
Rasově segregovaná?
Jo.
Je tam...
nad těmi pítky je...
pamětní plaketa.
Je to věnováno Velké pětce nebo tak.
Velké šestce.
Velké šestce!
Jo. Abernathy a...
Všechny si nepamatuju, ale...
je to fascinující. Celá ta historie.
Vy to určitě víte...
co všechno udělali pro...
lidi.
Do prdele.
- Promiňte, jste... - Zrovna jsem psal Amy, kdy dorazíte.
Bože, proč to tak trvalo?
- Co prosím? - Promiňte, pane,
ale ta paní pořád dělá problémy...
Jdu kvůli Jamalu Connorovi.
Jasně, ona se hned vrátí.
Zatím vím jen to, že to auto zastavil policista.
Tři černoši v Lexusu, nový model.
Počkejte.
Prošlá technická nebo mobil v ruce. Důvod přesně nevím.
- Mimořádné okolnosti. - Dobrá.
V systému moc není. Řeší to obecný útvar.
- Obecný? - Takže asi nic vážného, ne?
Něco málo jsem od nich zjistil...
- Poslyšte, zpomalte. - Vím, že se to nemá.
Jen se snažím nás ubránit, než dorazí kavalérie, víte?
Jsem rád, že tu jste.
- Pardon, jste Larkin, že? - Jo.
- Tak jen abych si to ujasnil... - Jen počkejte. Ta mrcha je úplně mimo.
Já mám taky děti.
No ne? Ale ona se na mě hned rozjela jak z ghetta.
Madam, tohle je poručík...
- Ahoj. - Ahoj.
- Kristepane, Scotte. - To nic. Bude to v pořádku.
Kde je náš syn?
Poručík Stokes už je na cestě. Omlouvám se za zdržení.
Nic mi neřekli, Scotte.
- Dobře. - Ani nevědí, jestli je zatčený.
Dobře, uklidni se.
Chci mluvit s detektivem, co vyslýchal mého syna.
Podívejte, jak jsem říkal vaší...
...jí, nesmím vám nic víc sdělit.
- Hned. - A kdo prosím vás jste?
Scott Connor. Jsem Jamalův otec.
- Ne, myslím ten... - Jsem agent FBI.
- Promiňte, jestli vás to zmátlo. - Jo.
Syn je nezletilý. Máme právo s ním mluvit před výslechem.
- Je mi líto. - Scotte.
- Nemám dovoleno... - Nelitujte, jen mě zaveďte k synovi.
- Scotte! - Co je?
Minulý měsíc měl narozeniny, pamatuješ? Je mu 18.
- Sakra. Já to věděl. - To nic.
- Jasně. - Já to auto koupil.
- Víš, že to vím. - Však ano.
Jsou čtyři ráno. Ani jsem neměl kafe.
- Já vím. - Hele...
Poručík Stokes brzo dorazí.
Chci vědět, co je se synem, a vy jste mluvil s detektivem.
- Chci s ním mluvit. - Ne.
Co prosím?
S tím detektivem jsem nemluvil.
- Před chvílí jste řekl, že ano. - Neřekl, pane.
Někdo z toho útvaru mi jen něco málo přečetl
z jejich denních záznamů, to je vše.
S nikým jsem o tom ještě nemluvil.
Máme tady pevně daný postup, jehož součástí je styčný důstojník.
- A vy nevíte, kdy dorazí? - Doufám, že velmi brzy.
Ale jestli byste raději čekali jinde, tak můžete.
Můžete mi dát své číslo a až dorazí, zavolám vám.
Na rohu je nonstop restaurace.
- Je to kousek odsud. - Díky, počkáme tu.
Jistě.
Nedáte si něco?
- Kafe? - Já ne.
Kafe bych si dal.
- Mléko, cukr? - Ne, mám rád černé.
No...
Poslyšte, určitě to nic nebude.
Dělám tu krátce, ale tohle se prý stává pořád.
Na noční směně dělá minimum lidí.
Než se k nám něco dostane, může to trvat věky.
No, chci se omluvit, jestli jsem byl...
Ale ne, to nic.
A poslyšte, moc mě mrzí, jak když jste přišel...
- Jasně. - Co ho mrzí?
Nic.
- Tak FBI? - Jo.
- To je super. - Díky.
Má vysněná práce.
- Jo? - Behaviorální analýza.
- Vážně? - Jo, hlásil jsem se,
ale prý jsou potřeba zkušenosti s vyšetřováním, tak jsem tady.
Tak to doufám, že jste válel diferenciální rovnice nebo tak něco...
Bakalář forenziky v Jacksonvillu. Do toho, kohouti!
Výborně. Ti z oddílu Teda Bundyho jsou fakt esa.
Oddíl Teda Bundyho. To je skvělý.
Jo. Oni to neslyší rádi.
Tak jim říkáme, když je chceme naštvat.
- Jasně. - Rád se za vás přimluvím, až na to dojde.
- Važně? - Jo, zavolejte.
To by bylo super.
- Děkuju. - Za málo.
Takže, ten Lexus.
Je psaný na mě.
- To... - To auto.
Synovo auto je psané na mé jméno.
Scott Alan Connor. Byl to dar k narozeninám.
Aha, pěkné.
Jo. Bylo ojeté, ale i tak to bylo trochu moc.
To je fuk.
Hodně se nadřel.
- Dost drahé... - Zasloužil si ho.
Každopádně kvůli pojištění bylo na mě.
Ale tohle můžu říct detektivovi sám,
až mě tam vezmete.
Jasně. Takže kafe...
bez mléka a cukru.
Hned to bude.
Co je?
- Co je? - Nic.
Ne, to není nic. Co je?
Proč mu rovnou nenabídneš, že mu ostříháš vlasy a uděláš masáž, bože?
- Kendro. - No...
- Jen slušnost. - No jo.
- Chovat se jako blázen nám nepomůže. - Kdo je tu blázen?
Mají našeho syna.
Chceme vědět, kde je. Můžou nám to říct.
To nám dlužej.
Je to úřední aparát.
Předpokládáš to nejhorší, ale teď jde nejspíš vo něco úplně jinýho.
Já v tom taky pracuju. Řvaním na toho dole se nikam nedostaneš.
Já jsem tu skoro hodinu.
- Hele, já jen řikám... - Říkáš.
Říkám?
Ty jen říkáš...
Ve slově „říkat“ je dlouhé „í“. Ne krátké.
Slovo „řikat“ neexistuje. Jenom „říkat“.
Jako vážně?
Jamal neříká „já bysem“.
Nemluví černošsky.
- Takže ty nemluv jako vidlák. - Bože, Kendro.
„Já jen řikám... Vo něco.“
S tím běž někam.
Cože? „Vo něco?“
„Teď jde nejspíš vo něco úplně jinýho.“
Pro Kristovy rány, Kendro.
Má to být „o“. Jedno písmeno.
- No jo. - Necpi před to nic dalšího.
- Mohli bychom se přestat nimrat v takový... - Tohle není nimrání.
Ty víš, jak jsem se nadřela, aby Jamal mluvil spisovně.
- Jo, to vím, to mi věř. - Jo? Dobře.
Tys před chvílí řekla, že nám to „dlužej“, ale já nemůžu, to je jasný.
Já to tím chtěla zdůraznit.
Ty se jen neumíš vyjadřovat.
Ty musíš řešit každou maličkost.
Ne, tohle není žádná maličkost.
Já jsem se tak snažila, aby zapadal do společnosti,
takže je to pro mě jako facka, když ty si klidně zase mluvíš jako buran.
Mohli bychom...
Co takhle řešit, co je tady a teď?
Zjistit, kde je J. A ne zas opakovat posledních pět let manželství.
- Šlo by to? - Jo.
Výborně.
A nikdy jsem si nevynucoval, že má zapadnout.
- No jo. - Dovolil jsem jméno Jamal.
- No ne? - Dovolil?
- A je to tu zas. - Ne?
Zlato, je mi líto. Sice mám tvé irské předky ráda,
ale fakt jsem nehodlala mít syna jménem...
Co žes to tehdy navrhoval?
Seamus.
Ani náhodou.
Přistoupil bych i na jiné. Liam, Aidan...
Bože.
Potřebovala jsem uctít bratrovu památku.
Myslela jsem, že to chápeš.
Chápu.
Víš...
možná si to nepamatuješ, ale v arabštině Jamal...
Znamená „krása“. To nejde zapomenout.
Hej, Krásko, nechceš si jít zaházet?
Už se těším, až mu bude 21, abychom mohli zajít do hospody
a dát si s Kráskou pořádnou whisky.
- Bože. - Může vzít kámoše
- Cudnost a Mateřský Mlíko. - Vážně je tvoje mužnost tak zranitelná?
Jasně že ne, Kenny. No tak.
Jen si do toho rád rýpnu.
Jméno má dobré. Stačí?
Často ho i odmítáš vyslovit.
Vždycky říkáš: „J. tohle, J. tamto.“
No tak jsem dal synovi přezdívku. To chlapi dělají.
Tak se vzmuž a řekni to. Vždycky jsi to jméno nesnášel.
Protože je moc černošské.
Ty jsi zrovna řekla,
- že Seamus je moc irské. - Myslíš, že ho brzdí.
No, víš, na stupnici od...
Erica Holdera do třeba Darnella Jacksona...
je Jamal hned vedle Darnella.
Musí být strašné být tak odcizený od vlastní krve.
Já bych pro našeho kluka prošel i peklem, to přece víš.
Je to můj jediný syn.
- Nezkusíme mu zase zavolat? - Už jsem volala snad 15krát.
Má tam schránku.
Jo, slyšel jsem. „Tady Jamal. Přeji požehnaný den.“
Odkud má takovou blbost?
Chodí se mnou a s mámou do kostela.
Jo, a děkuju.
- Za co? - Žes ji vzal na dialýzu.
- To nic. - Ne, moc mi to pomohlo.
Bobby je jak má vlastní. To víš.
- Jo. - Je to silná ženská.
Ona tě úplně zbožňuje.
Všechno to dává za vinu mně.
Sluší ti to.
- Bože. - Je to tak.
Nech toho, prosím.
Vždyť jsme se neviděli už od...
- Já vím. - Nemůžu to říct?
Cos čekal, Scotte?
Že se za čtyři měsíce bez tebe sesypu?
V to jsi doufal?
- Bože, zapomeň na to. - Jo, nechme to.
Najdeme našeho syna a pak si půjdeme po svém, jo?
Dobře.
Je to od Jamala?
Ne.
A kde teda včera byl?
- Hádám, že šel ven. - Jo.
- S kým? - Nevím.
Ty to nevíš?
- Proč bych měla? - Kristepane, Kendro.
Já ho věčně nevyslýchám.
Je dospělý. Mám v něj důvěru.
To tys chtěla, aby J. bydlel s tebou. A já s tím souhlasil.
- Tím jsi ale přijala zodpovědnost... - Já myslela, že se k tomu nechceš vracet.
- Tak jo, fajn. - Fajn.
Nechci o tom pořád mlít, ale za měsíc jde na akademii West Point.
- Není možný, aby... - Už zase.
Fakt to nejde, Kenny.
Když byl posledně u mě, vypadal jako gangster.
Gangster?
Jo, „gangsta“. A je to venku.
Proč? Protože na kalhotách nemá puky?
Ty široké kalhoty, zapletené vlasy,
ta blbá drsňácká chůze, co najednou má.
Je to teenager, chápeš to?
- Před chvíli byl podle tebe dospělý. - Jen se hledá.
- Jo tak on se hledá? - Zjišťuje vlastní identitu.
Teď má zapletený vlasy, zítra bude s O. J. Simpsonem hledat skutečnýho vraha.
Vidíš to? Přesně tyhle poznámky.
Ty to prostě nechápeš. Jeho svět není jako tvůj.
Ale je. To tedy rozhodně je.
Je mi jasné, cos v mládí musela překonat ty.
Drsné ulice v Liberty City.
Chudoba, diskriminace a tak.
To jsem na tobě vždycky obdivoval.
Jeden z mnoha důvodů, proč...
Proč co?
- No co? - Jeho svět takový není.
Jeho svět je rozhodně můj svět.
Nadřeli jsme se, aby to tak bylo.
Dali jsme skoro čtvrt milionu dolarů
za ty nejlepší školy ve městě.
Vždyť vyrůstal v luxusní čtvrti.
Měl všechny možné výhody. Já prostě nedovolím, aby se vracel...
Do čeho?
Jen to řekni, Scotte.
Ten mladík nemá žádnou výmluvu, aby byl v takové situaci.
V jaké situaci?
Ještě ani nevíme, co se stalo.
Něco jo. Mám docela dobrou představu.
Proč z toho hned viníš jeho, když ještě nic nevíš?
Víš, že jel se dvěma černochy?
Bože chraň.
- To nedělej, prosím tě. - Děláš si srandu?
Hele, Kenny. Jsme tu jen my dva, tak si ten tyjátr nech.
- Jako vážně? - No tak.
Tobě vadí, že byl se dvěma černochy?
Co to...
Jak víš, s kým tam byl?
Od něj.
- Od toho policajta? - Jo.
- Kdy? - Když jsem přišel.
Já tu byla hodinu a on nic nevěděl.
Ale jen co přijdeš ty, řekne ti všechno.
To zrovna ne.
Ale řekl, že byl se dvěma kluky?
- Zastavili je. - Dva černí.
- Jo. - Mně nic takového neřekl.
Pročpak asi ne?
To mě teď moc nezajímá. Jen chci vědět, co jsou zač.
To ti tvůj kamarád neřekl?
Ne.
- Snad uznáš, že to značí špatný úsudek. - Ne.
- Ne nezbytně. - Vážně?
Má právo být s kamarády v autě, aniž by ho v noci tahali na stanici.
- Nikdo neříká, že nemá právo... - I když jsou to černoši.
- Jací černoši? - Ale no tak.
Co tím chceš...
To nechápeš, co říkáš?
Říkám přesně tohle. Poslouchej.
Jací černí kamarádi?
Byl s Jeffreyem?
Byl s Natem nebo Mannym? S těmi, co známe a věříme jim?
- To by bylo jiné. - Řekla jsem, že nevím.
- Ne. A určitě nebyl s Alem. - Ne, Al je s rodinou v Evropě.
Jo. A Al je jediný černoch, se kterým se baví.
- To tím chci říct. - Jo?
To říkám já.
- Hele, Kendro... - Myslíš, že náš elitářský syn
nemá právo bavit se s ostatními černochy,
aniž by pak nevypadal provinile.
Ne. Myslím, že náš syn, co je napůl bílý a napůl černý, a koho to vůbec zajímá...
Ten, co měl úžasné skóre při všech testech a přijímačkách,
nebude takhle hloupě riskovat a sám si zbytečně škodit.
Zvlášť, když je jen krůček od velkých úspěchů.
Myslím, že chápe, že i když se mu to nemusí líbit,
tak to, jak se člověk prezentuje, má následky.
Když ti kalhoty visí v půlce zadku a na hlavě máš účes z ghetta, tak...
Tak nemáš právo si stěžovat, že si před tebou bílé ženy chrání kabelky?
Nemáš právo si stěžovat, že si jakákoliv žena chrání kabelku.
To teda ne. To není ono.
Ty tvrdíš, že mít za kamarády černochy je hloupé riskování.
Ale no tak, tak to nemyslím.
- Pověz mi... - To víš.
Kdyby ti ten blbec řekl, že byl Jamal v autě s bělochy, co sotva znal,
taky bys z toho vinil jeho?
Byla by to zbytečná chyba?
Kdybych je neznal, nehledě na barvu, tak si piš, že by to byla chyba.
Scotte...
i přes všechny výhody, které má,
svět v něm pořád vidí to samé, co ve mně.
- Ne v tobě. - No teda.
Je mi úplně jasné, co se dělo.
Jen jsem pár měsíců z domu, už mu do hlavy tlačíš
ty poraženecké psychologické žvásty.
- Víš co? - „Jsem to ale chudinka!“
- To vůbec nedělám. - Jasně.
Místo abys to házel na mě, zkus se radši podívat do zrcadla.
Takže za to můžu já?
To ty jsi odešel v rozhodujícím momentě v jeho životě.
Co prosím?
Moc dobře víš, co tím myslím.
Deset let jsem trénoval jeho baseballový tým.
Šel jsem na všechny jeho koncerty.
- Vynechal jsem někdy událost nebo zápas? - O tom já nemluvím.
Tak o čem?
Opustil jsi ho.
To teda ne.
- Ale jo. - Kecy.
- Ale ano. - Ne!
Je mi líto, ale přesně to jsi...
- Kendro! - Udělals to!
Prostě jsi ho upustil.
Neopustil jsem jeho, ale tebe.
Nechtěl jsem, aby to vyznělo takhle.
Já jen...
mám už vážně po krk toho, jak se pořád hádáme o tom samém
pořád dokola. Od toho jsem odešel.
A ne...
no víš.
Sakra, Kenny, promiň.
- Přestaň. - Já nechtěl...
- Už se v tom nešťourej. - Poslyš...
J. se brzy stane důstojníkem na jedné z nejelitnějších institucí na světě.
Já jsem svou práci odvedl. Je z něj muž.
A jsem na něj moc hrdý.
Já vím.
Takže nemůžu poslouchat, jak mi říkáš, že jsem jako otec selhal.
Dobře.
- Nejsem tvůj otec, Kendro. - No jo.
To bylo opuštění.
- Dobře. Scotte. - Tak toho nech.
- Prosím. - Už jsem řekla, že chápu.
No tak.
Kenny.
Všechno dobře dopadne, jo? Pojďme se uklidnit.
Touhle dobou v noci jsem vždycky rozrušená.
Ty o tom vůbec nevíš.
Já v tuhle dobu obvykle nespím.
Nevím, jestli jsem se po jeho narození vůbec někdy pořádně vyspala.
Většinu nocí spím a najednou mám oči otevřené.
Srdce mi buší tak silně, že to cítím v uších.
Vždycky touhle dobou.
Je moc pozdě na to, abych zase usnula.
Ale moc brzo na to, abych něco dělala.
A ty si tam v klidu chrápeš.
Většinou si jdu stoupnout ke dveřím do jeho pokoje.
Poslouchám, jak dýchá.
Občas vejdu dovnitř a dotknu se svalů na jeho krku.
Nebo jeho ramene.
Stojím tam a namlouvám si:
„Neboj, Kendro. Je veliký a silný.
Tenhle svět mu neublíží.“
Ale pak se ten vtíravý pocit vrátí a já myslím jen na to, jak je zranitelný.
A ať už mě vzbudila jakákoliv noční můra,
že někdo psal zprávu při řízení, že ho někdo trefil při rvačce v baru
nebo zánět slepého střeva v nějaké zaostalé zemi.
Většina matek v té tmě dokáže reagovat racionálně. Zase usnou.
Ale já ve snech občas vidím oprátky a kříže
a bělochy s vlasy na ježka.
Loni v létě, když chtěl Jamal jet s Jeffem na festival v Bonnaroo,
byla jsem... prostě...
Jen jsme si s Jamalem mysleli, že to hlídání trochu přeháníš.
- Nebyl moc mladý. - Moc mladý?
- Byl jsem proti, ale přešli jsem to. - O to vůbec nešlo.
Můj děda bojoval na Okinawě v 17 letech.
Moc mladý?
O to nešlo.
Šlo o tu představu, že pojede přes jižní státy.
Můj syn, sám s bílým klukem.
Jako tažení v občanské válce, ale opačným směrem.
Možná s Jeffem zastaví v nějakém městečku pro benzín.
Ještě z toho nemá rozum.
Protože jsme ho vychovali, aby věřil, že svět je...
plný dobra.
Začne pokukovat po nějaké pěkné bělošce.
Možná si spolu zajdou někam na hamburger.
Ale náhodou se tam schází ultrapravičáci.
Nějaký chlápek s vytetovanou svastikou na ruce
toho trochu moc vypil.
A ten kluk, co špiní rasovou čistotu, se mu nelíbí.
Ale v tom nejhorším snu, který se mi pořád vrací,
vidím, jak ho zastaví policie, i když nic neudělal.
Vidím vysoké boty a...
odznaky...
a obušky.
A vzpomenu si na tu noc, kdy mi bylo...
pět let
a viděla jsem svou jindy tak klidnou matku na kolenou.
Plakala v kuchyni,
protože policisty, co Arthura McDuffieho umlátili k smrti, zprostili viny.
A tys byl tehdy chlapec, co spal na druhé straně města
a snil o tom, že jednou se policistou stane.
Já se bojím.
Neboj.
- Jo? - Jo.
Jde jen o nějakou hloupost. Asi jim moc nahlas hrála hudba.
- Myslíš? - Jo. Víš, že to tak dělá.
Nebo si kluci vzadu dali pivo a blbnuli.
Bouřlivé mládí.
Ale snažme se ty lidi nenaštvat, jo?
Musíme...
zůstat v klidu.
Za půl hodiny budeme všichni sedět v té restauraci
a pěkně ho tam poučíme.
Mluvil jsi s ním teď někdy?
Mluvím s ním denně.
- Většinou si píšeme... - To ne.
Myslím, jestli sis s ním promluvil o...
O čem?
O West Pointu.
Co s ním?
- Nechci se do toho plést. - Co s ním?
- No, on... - On co?
Začal to přehodnocovat.
Co přehodnocuje?
- Měl by sis promluvit s ním. - O čem, Kendro?
Zvažuje, že bude hrát za ten baseballový tým.
- Nebo že zkusí, jak to půjde s kytarou. - Vážně?
- Asi to jen odloží. - Bože, už zase?
- Zas tohle? - Bojí se ti to říct.
Jo, to by měl.
Snad to nemá od tebe.
- Hele. - Ty ho v tom podporuješ?
Nehází dost rychle na to, aby se prosadil.
Nemá na to talent.
Zdrcující rozhovor, který jsem s ním měl já, ne ty. Pěkně děkuju.
A ta kytara?
To se jako bude živit hraním na kytaru?
Netrestej ho za to, žes neměl odvahu jít za svými sny.
- Prosím tě. - Ať to zkusí, je mladý.
Přinejhorším se bude nějakou dobu hledat.
Jasně, bude se flákat a hledat se
a než se naděje, bude z něj 40letý chlap s IQ 150 a nedodělanou školou.
Vydělá 450 za týden v mizerný kapele, co na svatbách hraje cizí písničky.
A zaplatí mu chlap, co si může dovolit dát sto tisíc za svatbu,
protože nepromarnil deset let života
honbou za snem, že bude hrát curling na olympiádě
nebo že napíše přelomovou knihu.
- To jsem nemyslela. - Muži v mé rodině
sloužili Americe každou generaci od příchodu.
Nesmí tu tradici přerušit.
- Scotte. - To nejde.
Konec diskuze.
Promiňte, že ruším.
Kafe. Bez mléka i cukru.
Díky.
Tak jsem pro vás ještě něco zjistil.
Ale moc toho není.
Znovu jsem zkontroloval záznamy.
Váš syn byl identifikován jako pasažér ve vašem Lexusu při silniční kontrole.
Také mám potvrzeno, že při kontrole tam s ním byli další dva černoši.
Proč je zastavili?
Tak konkrétní záznam není. Byla zaškrtnuta položka „přestupek“.
Co to znamená?
Prostě něco, co strážník zapsal do notebooku ve služebním voze.
Musí něco odškrtnout.
Takže to neznamená nic.
No, nešlo o trestný čin a honičku,
kradený vůz, varování. Ty závažné věci,
- co lze zapsat. - Dobře.
Kdo byli ti druzí?
To nemůžu...
Tak jo, ale zůstane to mezi námi. Mezi poldama.
DaShawn Rolle a Jarvis Bell.
Znáš je?
Bellovi je 20, spáchal několik přestupků.
Na něho byl zatykač.
- Za co? - To říct nemůžu.
Tak vidíš, Ken? Už chápeš?
A ještě něco.
Projel jsem si jeho účty na sociálních sítích.
Vážně? Tím jste se zabýval, zatím co my jsme tu čekali?
Sociální sítě jsou to první, co se u pohřešovaných řeší.
- Ale... - Je to tak!
A tohle vážně mám z výukového videa.
Váš syn dal něco na Instagram.
Fotku samolepky vzadu na vašem Lexusu.
„Miř na poldy a stiskni spoušť foťáku, když někoho zatýkají.“
- Co prosím? - To tam stojí.
- Ať střílí na poldy? - Jo.
A ten začátek je obrovskými písmeny, víte?
To jste se spletl.
Zbytek je maličký.
Kdo nestál hned u toho, viděl jen „miř na poldy a stiskni spoušť“.
Ne, to by můj syn neudělal.
Bohužel ano.
Střílení na poldy.
Na lidi, co dělají svou práci.
- Tak to vypadá? - Jo.
- Bože. - Střílení na lidi s rodinami.
Do prdele.
Střílejte na ně, protože jste součástí revoluce nebo co.
- Kendro. - Co?
To auto je psané na mé jméno.
Teď nejde o nás, pamatuješ? Náš syn je ve vazbě.
Náš syn má na autě nálepku, co vybízí ke střílení na poldy.
Můj syn. Já jsem polda.
Sakra! Já jsem polda!
Stojí tam, že mají mířit foťákem.
Bože, Scotte!
Teď mě vůbec nezajímáte vy dva a pozice policie ve společnosti.
Chci najít našeho syna.
Tys o tom věděla? Vidělas to?
Prosím tě, řekni, žes to nevěděla.
- Řekni, žes to netušila. - Poslouchej.
Do jeho školy chodí tři černošské děti.
Tři z víc než čtyř set.
A ti druzí dva spolu chodí.
Jasně, já to chápu.
Když jsi jedním z pár černochů v nejdražší škole ve městě,
a ne černoch v nějaké veřejné škole, kde denně musíš projít detektorem kovu,
dává ti to právo dát si na svůj Lexus samolepku
s nápisem „Zastřelte toho vola, co mi to auto koupil.“
Je toho teď na něj hodně.
Má deprese.
Proboha.
Je zmatený.
Kecy. Poslyšte, promiňte, že se hádáme před vámi.
Ale ne, to nic. Já vás chápu.
Kde je Jamal teď?
V systému je jen to, co jsem vám právě řekl.
Ani jsem vám to říkat neměl.
Správně mám počkat, než přijde ten Stokes.
Ale víte co, zajdu to zkontrolovat znovu.
Třeba tam někdo mezitím něco připsal.
Víte co?
Já tu seděla skoro půl hodiny
a vy jste mi nemohl říct vůbec nic.
Teda kromě instrukcí na exkurzi do rasistické historie téhle budovy.
Ale jen co se tu objeví můj bílý manžel,
hned je z vás úplný služebníček.
- Kendro! - Čím to je?
Vy nechcete, abych se šel znovu podívat?
Kdybyste mohl. Promiňte, uniklo mi vaše křestní jméno.
- Paul. - Paule, kdyby to šlo, byli bychom vděční.
Jistě.
- Dáte si ještě? - To bych moc rád.
To bych moc rád.
Víš, co bych ráda já?
Kdybys byl někdy na mé straně.
- Sakra. - Je mi zle z toho, jak si na něj milý.
- Střílení poldů, prokrista. - Proto mu lezeš do zadku?
- Ne, nejradši bych rozmlátil zeď. - Zkus se vžít do Jamala.
- Dej mi pokoj. - Ne, aspoň pro jednou
si zkus představit, jak je na tom tvůj syn.
Je to jediný černoch,
kterého většina těch bílých děcek v jeho škole zná.
Pro většinu z nich
byli jediní černoši, se kterými kdy prohodilo slovo,
ošetřovatelka z Jamajky, co babičce utírá zadek,
a lidi z neziskovky, kterým pomáhali stavět dům,
jen aby si to mohli napsat do přihlášky na Princeton.
- To jo. - Musíš to pochopit.
Jamal prožívá...
uvědomění.
- Uvědomění? - Ano.
- Čeho? - Tohohle.
Dobře.
A dál?
A...
Philando Castile.
A Eric Garner.
A Tamir Rice.
Vždycky, když se to stane,
cítí, jako by mu svět šlapal na paty.
A čelí tomu z obou stran.
Protože všichni jeho kamarádi běloši si myslí, že reprezentuje celou rasu.
Není totiž ve škole s dalšími černochy, co by mu byli oporou.
To na něm jsou zraky všech těch bělochů.
Je to pro něj obrovský tlak...
Povím ti, jak tomu říká. Tvář rasy.
To mi říká. „Mám pocit, jako bych byl tváří celé rasy.“
- To ti řekl? - Hodněkrát.
Mně nikdy nic takového neřekl.
Zlato, podívej se na sebe
a pak na mě, a tipni si, proč to tak je.
Když ty muže zabijí,
cítí kolem sebe jejich duchy.
Ta nálepka byla...
Co?
Ne, vážně. Já...
Chci to pochopit.
Uvědomuješ si, že i Jamal má v tom pravdu?
Natáčet policisty je jejich jediná možnost.
Jejich jediná obrana.
Sakra, kdyby nedejbože zastavili mě, jsem na tom stejně.
V takovém světě my žijeme.
Nehledě na to, jestli to chápeš.
Ne, já to chápu. Vážně.
Chápu to.
Ale...
Ale i tak měl vědět, jak to může dopadnout.
Jak?
Takhle?
- Dneškem? - Jo.
- Kvůli nálepce? - Ano.
Fakt myslíš, že šlo o to?
- Uškodil si tím. - Nálepkou?
Hele, kdybych jako polda jel ve dvě ráno ulicí
a to auto by vypadalo podezřele...
Tak by tě ta nálepka přesvědčila.
To si piš.
Zvlášť, když zastavím nějakýho vola,
co neví, kde je jeho místo, a ještě mě poučuje o právech.
Do prdele.
Co je?
Kde je jeho místo?
- Ale no tak. - Vážně jsi to řekl?
- Prosím tě. - Neuvěřitelné.
- Bože. - Od tebe?
- Kendro. - Nevím, co říct.
Nedělej aféru z toho, že mi nedošlo, jak se to dřív používalo.
Nedopustím, aby J. spadl do toho,
že se bude pořád na něco vymlouvat. To teda ne.
A já nedopustím, aby se omlouval za to, kým je.
- To po něm nikdo nechce. - Ale chce.
Nech ruce na volantu, hochu. Koukej dopředu.
A žádné rychlé pohyby.
Hlavně ať neznervózníš toho chlapa v neprůstřelné vestě,
když přijde k tvému okýnku a na hlavu ti namíří Glock.
Říkal ti tohle někdy otec?
- To nemusel. - To máš recht, že nemusel.
Hele, Kenny.
Já to chci vyřešit stejně jako ty. Je to i můj syn.
Ale neřekl bych,
že si pomůžeme tím, že je budeme poučovat o Black Lives Matter.
Pojďme...
to zkusit po dobrém, jo?
Možná že potřebují trochu poučit.
A to se taky stane, až ty šmejdy zažaluju.
Já jen řikám...
Říkám.
Já jen říkám...
že bychom je nemuseli hned obviňovat
a dělat, jako bychom byli v nějakým zaostalým okresu v Jižní Karolíně.
Tohle je Miami, sakra.
Kde i přesto, že jsem se nadřela na doktorát,
tak stejně musím denně do práce po cestě, které se říká „konfederační dálnice“.
Kenny, já tě chápu. Vážně.
Ale když to vmeteš bělochům do tváře, budou se cítit hnusně.
A když se tak někdo kvůli tobě cítí, nebude ti pomáhat.
Ano, pane Scotte.
Kendra nechtěla nikoho nazlobit.
Moc se vomlouvám, pane Scotte.
Co je na tom k smíchu?
Ty.
Chováš se směšně.
Manžel se mi směje, když předstírám, že jsem otrok,
- a já si říkám, proč už asi nejsme spolu. - Proboha.
No teda. Shodli jsme se my dva vůbec někdy na něčem?
- Ale no tak. - Ne, opravdu?
Vážně?
Jak je důležitá pracovitost.
Skromnost.
Úcta ke starším lidem.
Koktejly Manhattan za soumraku na verandě.
No dobře.
Thelonious Monk. Ne?
- Jo, na něm jsme se vždycky shodli. - To jo.
Thajské jídlo.
- Jo. - Místní univerzita.
To jo.
Cormac McCarthy.
Kajmanské ostrovy.
Sex.
Jo.
Když se narodil J., byl to nejlepší den našeho života.
- Na tom se určitě shodneme. - Že jo?
Pořád tomu nemůžu...
Prostě nemůžu.
MIŘ NA POLDY A STISKNI SPOUŠŤ
Kristepane.
Když jsem nedávno byla na konferenci v Atlantě,
taky jsem tam viděla nálepku na autě.
„Na mě to neházejte, já volil Jeffersona Davise z Konfederace.“
Nikdo ho nezastavil.
Prostě jeden debilní rasista, Kenny.
Ale v Atlantě.
V hlavním městě černé Ameriky
si běloši klidně můžou lepit naštvané vzkazy na auto.
Nemůžu se zodpovídat za každého bílého rasistu.
Ne, ty nejsi tvář rasy, že?
To jsem rád, že jsme mu nastavili takový standard.
A to jako jaký?
Že má za vším hledat rasistu.
Protože k tomu to vede.
Nálepky o střílení na poldy
- a hostilita na kampusech. - Necháš už toho?
- Ale vážně, Kendro, co sis vůbec myslela? - Nalepil to tam dnes nebo včera.
Už se v tom ztrácím.
- Takže jsi to věděla? - Jo, viděla jsem to.
Taky se mi to nelíbilo, ale Jamal je teď hodně popudlivý.
Tys tam nebyl. Priority jsem musela určovat sama.
Řekla jsem si, že samolepka může počkat do rána.
Řekla jsem mu, že do auta nesmí, než ji sundá.
Dobře. Ale až bude po všem, tak si spolu popovídáme o tom,
jaký jsi tady projevila úsudek.
Páni.
No dobře.
Víš co? Já už tě nebudu dál krýt.
Tu nálepku si tam dal, aby se ti pomstil.
Je na tebe strašně naštvaný.
Cože? Proč?
Proč asi, Scotte?
Protože jsi ho opustil.
Teda promiň. Opustil jsi mě.
- To ti řekl? - Jestli mi to...
Musela jsem se dívat, jak můj skoro dvoumetrový syn brečel tři noci v kuse.
Říkal nadávky, které jsem ani neznala.
Ten nebohý kluk, byl schoulený v mém náručí jako mimino.
Já...
- Já... - Já...
Jo. Kvůli tomu to všechno dělal. Ta nálepka. Ten účes.
- Bouřil se proti tobě. - Ne.
- Kecy. - Ne, zlato. Nejsou to kecy.
Je to věda s názvem psychologie člověka.
Takhle se mladí muži chovají,
když se člověk, který jim byl osobním i morálním vzorem...
Jak je ten odborný výraz?
„Vysere na vlastní rodinu.“
- Kenny... - On tě nesnáší.
A poprvé v životě nesnáší to, že je napůl běloch.
Říkala jsem ti, že z té zatracené nálepky nemám radost.
Ani z toho účesu a těch kalhot. Ale je to jen taková fáze.
Doufejme, že krátká.
Jen mu chci pomoct znovu poskládat velmi křehkou identitu,
kterou jsi ty rozmlátil na kusy, když jsi od nás odešel.
Takže mi s tím dej pokoj.
Nemáš se tu co povyšovat.
- Přestaň. - Ne!
To není on. Kurva.
Vážně jí teď musíš psát?
- Můj bratr. - Co?
- Poslal odkaz. Urgentní. - Dwyane Wade dal koš?
Nemůžete si o svém oblíbenci psát někdy jindy?
Hergot, chlape.
- Nedělej to. - Negře, nevstávej.
Nech toho, chlape.
Nevstávej, negře.
Kristepane.
Co to je, Scotte?
Je to...
Já nevím...
Scotte?
- Ne. To ne. Zlato. - Ano.
Kendro, přestaň. Sakra, zlato, prosím tě.
Hergot, chlape.
- Nedělej to. - Negře, nevstávej.
Nech toho, chlape.
Nevstávej, negře.
To stačí.
Bože.
Co...
- Co to má znamenat? - Nevím.
To byl Jamal?
Bože.
- Byl to on? - Nevím.
Kendro, nech mě chvíli.
- Tak co bylo v té zprávě? - Nedával jsem pozor.
„Hned si to pusť. Je to z webu stanice CBS4. Není to J.?“
Ukaž mi to.
Hergot, chlape.
Scotte, to vypadá jako on.
Není to on? Ten, co utíká?
- Kendro. - Ten v modré košili.
- Kendro. - Má takovou košili.
Nedělej unáhlené závěry, jo?
Zavolám bratrovi na stanici.
- Ještě mi to ukaž. - Vydrž.
Zkusím se nejdřív zeptat bratra.
Ahoj, Johne. To jsem já.
Tak byl to J.?
- A neříkal, jestli to... - Co říkal?
Dobře.
Můžeš mi poslat jeho číslo?
- O kom mluvíte? - Ne? Aha.
Jo, díky.
Co říkal?
Jen to, že ta policejní stanice monitoruje...
Slyšeli něco o zatykači a zastavení auta.
Byl u toho nějaký chlap, co to viděl a poslal mu to video.
- Byl to Jamal? Je mu něco? - To John neví.
Jen, že to bylo moje auto, tak mi poslal odkaz.
Nic víc neví.
Mohl to být on, Scotte. Může být zraněný.
Může mu něco být.
Já nevím.
Viděl jsem to samé co ty. Já...
- Tady máte kafe. - Viděl jste to?
Viděl jste to?
Ne. Co jsem měl vidět?
Hergot, chlape.
- Nedělej to. - Negře, nevstávej.
Nech toho, chlape.
Nevstávej, negře.
Chci vědět, co je s mým synem. Hned.
Netuším, co to je.
- Video z dopravní kontroly. - Jaké kontroly?
Té kontroly... Já nevím, proto se ptám.
Myslíme, že je tam náš syn a další.
- Kde jste to vzali? - To neřešte.
Ale proč myslíte, že to spolu souvisí?
Poslal mu to bratr. Prý to možná je Jamal.
- To je fuk. Kde je? - Jen řekněte, jestli je v pořádku.
Už jsem vám říkal, že poručík Stokes je na cestě.
Ten vám to poví.
Poslouchejte. Já...
My oba jsme trpělivě čekali.
Ale náš syn je ve vazbě. U vás. Vy ho někde máte.
Chceme vědět, kde je. Chceme s ním mluvit.
- Chápu. - Chceme s ním mluvit!
- Dělám, co můžu. - Hned!
Je to prostý. Hodně vám to usnadním.
Chci hned teď vědět, kde je můj syn! Chci s ním mluvit.
Dobrá. Ale jak jsem vám už vysvětlil,
tak já nemám povolení vám to sdělit.
Ano? Kdybychom se mohli na chvíli uklidnit a přestat dělat unáhlené závěry...
- Bože! - Kde je můj syn?
Kde je můj syn?
Pane, právě jste napadl policistu.
- To je těžký zločin. - Poslouchej, ty sráči!
Když mi to hned neřekneš, bude z toho vražda.
Už se nenecháme odbýt!
- Scotte. - Pane!
Posaďte se prosím a uklidněte se.
- Kdo jste? - Pane.
Nesahejte na mě!
- Naposledy vás požádám. - Pardon, ale kdo to kurva je?
Strážníku, dejte mi želízka.
Máte právo mlčet.
- Děláte si srandu? - Cokoliv řeknete, může být...
- Bože, to snad ne. - Máte právo na advokáta.
- Děláte si srandu? - Ne.
- Proč mě zatýkáte? - Advokát může...
- Co se děje? - To snad není možný.
Pokud si ho nemůžete dovolit, bude vám před výslechem přidělen.
Budete-li... A dost. Poslouchejte. Chcete si to zhoršit,
- nebo se uklidníte, ať je po všem? - Nechte mě, kurva.
Strážníku, pomozte mi. Otočte se!
- Neotočím... - Přestaňte!
- Dej ty pracky pryč! - Otočte se!
- Do prdele! - Dost.
- Pusťte mě. - Dost!
- Pusťte mě! - Má šelest na srdci!
Má šelest na srdci!
Do prdele! Kurva!
Co to s váma je, sakra?
- A dost. - Co to s váma je?
Řekl jsem dost. Jste zraněný?
Stalo se vám něco?
- Rozhodně mohlo. - Pane?
Vyfoťte ho. Obličej a ruce.
A nás taky.
Bylo to vážně nutné?
Bohužel ano.
Tak.
Už jsme se uklidnili?
Všichni jsou v klidu?
Dobrá.
Já jsem poručík John Stokes.
Jsem styčný důstojník ranní směny.
Prý došlo k incidentu.
- Kde je náš syn? - Ticho.
Chceme to vědět hned teď.
Zkusím to s vámi ještě jednou.
Nechci vás zatknout.
Nerad bych, abyste přišel o odznak i penzi, na které jste dřel.
- Mám právo vědět, kde je můj syn. - Omyl. Takové právo nemáte.
Váš syn je dospělý a právě je vyšetřován.
Vy teď máte právo sedět a sklapnout.
Rozumíte?
- Rozumí. - Mluvím s ním.
- Rozumíte? - Naserte si!
Scotte, prosím.
- Odveďte ho a zapište ho. - Ne.
Dvojnásobné napadení policisty a dvakrát násilný odpor.
A pokaždé, když sebou jen cukne nebo se na vás křivě podívá,
než mu sejmete otisky, připište obvinění z nenásilného odporu. Jasné?
Ano, pane.
Mám ho vzít do vazby?
Pokud se uklidní, dejte mu předvolání a pusťte ho.
Jste zvířata.
Mám zavolat posily s paralyzéry, nebo se udržíte?
- Jsem klidný. - Dobrá.
- A vám se ozve můj právník. - A vám zase ten můj.
Ten můj se jmenuje státní zástupce. Jak se jmenuje váš?
Odveďte ho.
Tak ještě jednou.
Já jsem poručík John Stokes.
Já bych ráda zjistila, jestli je syn v pořádku.
Když se uklidníte, řeknu vám vše, co teď vím.
Nenechám se poučovat ani se s vámi nehodlám překřikovat.
Kdy jsem na vás křičela?
Madam...
Dobře.
Povím vám, co vím.
Vy budete slušně a v tichosti poslouchat,
nebo odsud prostě odejdu
a vy si pak můžete počkat na oficiální vyjádření. Rozumíte?
Kdo je váš nadřízený?
Promiňte. Rozumím.
Co prosím?
Řekla jsem, že rozumím.
Dobrá.
Vím jen tohle.
Dnes ráno přibližně ve 2:15
zastavil strážník nový model Lexusu ve stříbrné barvě.
Vůz je psaný na Scotta Alana Connora.
To je můj manžel.
Během incidentu byli do vazby vzati tři afroameričtí muži.
O moc víc zatím nevíme.
- Ten policista střílel. - Nebudu spekulovat.
Viděla jsem video.
Došlo ke střelbě.
- Tohle nemám potvrzeno. - Ale já to slyšela.
Slyšela jsem to.
Slyšela jste něco na nekvalitním videu. Mě zajímají fakta.
Jednomu z nich říkal „negře“.
- Kdybych mohl domluvit... - Říkal mu „negře“. Já to slyšela.
- Ne. - Taky jste to viděl!
Omyl.
Jeden z těch lidí ve vazbě byl kolemjdoucí.
Je to černoch. To on to natočil na mobil.
Na videu jste slyšela jeho.
Ne zasahujícího policistu.
Proč Jamala zastavili? Nepije alkohol.
To auto jsme koupili nedávno. Světla svítila.
Měl s sebou všechny doklady. Na to jsem dohlédla.
- Madam. - Nikomu nedal důvod, aby ho zastavili.
Nikdo neřekl, že zastavili vašeho syna.
Ten incident se týká nejméně tří lidí.
Já nevím, kdo vozidlo řídil, když bylo zastaveno ke kontrole,
a vy také ne.
Ušetříte si hodně trápení,
když přestanete dělat unáhlené závěry.
V tuto chvíli nevím, proč to auto zastavili, dobře?
Dobře.
Řekl jsem vám vše, co teď vím.
Dobrá.
Jakmile se dozvím víc, hned...
Dobře!
Ale něco vám povím.
To auto na sobě mělo nálepku, která je poněkud znepokojivá.
Toho jsem si vědoma.
Vaše pečlivá kontrola synových dokladů teď působí poněkud pochybně, že?
To bych tedy neřekla.
Ale no tak, sestro. Určitě jste rozumnější.
Nejsem vaše sestra.
Černý kluk v tomhle autě a s takovou nálepkou?
Koledoval si o malér.
O čem to svědčí?
Svědčí to o tom, že pro lidi, jako jsme my dva, je svět jiný.
- Kristepane. - Ano.
O tom to svědčí.
A taky o tom, že lidé, kteří hlídkují v ulicích
a mají povolení použít smrtící prostředky, nejsou roboti.
Večer svým dětem pomáhají vyčistit si zuby a čtou jim pohádky.
A modlí se, aby to další den mohli dělat znovu.
A když uvidí nějakého nihilistického gaunera, co dělá bordel,
- tak se neudrží. - Co si to dovolujete říkat, že je gauner?
Kryjete nějakého bílého vidláka v uniformě.
Je to černoch.
Ten polda, co je zastavil...
je stejně černý jako my dva.
Něco vám povím, paninko.
Já jsem skákal z letadel.
Plazil jsem se v tunelech Vietkongu ve Vietnamu.
Ale za celý život jsem měl největší strach,
když jsem poprvé zastavil auto v ghettu.
A víte proč?
Kvůli hip hopovým písničkám a nálepkám na autech
a davům, co blokují silnice,
podle kterých jsou policisté nepřátelé.
Takže jim můžete odmlouvat a zpochybňovat je
a když vás zastaví, můžete machrovat jako drsnej gangster.
Kdo jde proti poldovi, je frajer, že jo? Kvůli takovým blbostem poldové umírají.
Nevím, o kom to mluvíte, ale můj syn takový není.
Já syna vedla k tomu, aby byl uctivý a trval na svých právech.
Když vás zastavím, tak nemáte co trvat na svých právech.
Víte, na co máte právo?
Sklapnout a dělat, co říkám.
Nemůžu uvěřit svým uším.
Vy sloužíte nám. Není to obráceně.
Co když vaše auto odpovídá autu, ve kterém někdo unesl dítě?
Co když se vy podobáte někomu, kdo střílel ve škole?
Když vás zastaví, vůbec netušíte, o co může jít.
S drsnými hlupáky jsou akorát problémy.
Možná že kdybyste vyrostl v ghettu jako já,
věděl byste, že se jako gangsteři netváří, aby byli drsní.
Dělají to, aby zakryli strach.
Já jsem z Overtownu, paninko.
Mně nikdo nemusí řikat, proč to dělaj.
Ale počkat.
Ta vaše rodinka si žije americkej sen, no ne?
Váš syn nemá důvod mít strach, viďte?
Takže to bych měla dělat?
Učit ho, že má mít strach?
Ať drží hubu a krok?
To si pište.
A taky musí pochopit,
že pro nás žádnej americkej sen neexistuje.
Mě asi holt nevychovali, abych byla poslušný otrok jako vy.
- Vy si troufáte, paninko. - To si pište.
Ale to vám povím...
Jsem s váma dvě minuty
a mám vás celou přečtenou.
- Kecy. - Ale ne.
Vím, že máte manžela,
co má v telefonu uloženou vaši fotku.
A pokaždý, když řekne nějakou rasistickou blbost,
vytáhne tu fotku a řekne:
„Kdepak, já takovej nejsem. Mám černou ženušku.“
Vím, že jste mu nikdy nemohla vysvětlit tu bolest, co nosíte v srdci.
Bolest, která vás připravuje o spokojenost,
protože na každým veřejným varování před žloutenkou typu C
a každým billboardu s reklamou na pivo je někdo,
kdo vypadá jako váš chlapeček.
Nebo proč byl váš syn nejvyšší i nejchytřejší ve třetí třídě,
ale učitel ho nikdy nevyvolával,
ať už tu svou hnědou ručku zvedal sebevíc?
Protože takovou bolest váš muž nikdy pochopit nemůže.
Tak jste tu bolest chtěla utišit tím, že vychováte hrdýho syna.
Že mu řeknete, aby žil americkej sen,
a naučíte ho, aby trval na svých právech,
místo toho, že ho naučíte přežít jako černocha v týhle zemi.
Jděte do prdele!
Jednu věc o tom incidentu už vím jistě.
A platí to i skoro pro všechny ostatní.
Kdyby ti mladí bratři prostě sklapli
a udělali, co se jim řeklo,
nikdo z nás by tu teď nebyl.
A to samý bych doporučil i vám.
Seďte...
a buďte zticha.
A sestro, až příště označíte černocha poslušným otrokem,
vyznělo by to líp, kdyby ten černoch
zrovna nevyvlekl vašeho bílýho manžela v želízkách.
Zapsali si mě a dali mi předvolání.
Blbost. Nechápu to. Nechápu ty jejich kecy.
Proč jsi ke mně tehdy šel na té párty?
Cože?
Když jsme se viděli poprvé, proč jsi za mnou šel?
Proč že jsem...
- Kenny. Jako teď? - Pověz mi to.
- Zlato. - Řekni mi to znovu, prosím.
Protože...
- Protože jsem zírala? - Ne. Já zíral na tebe. Nešlo přestat.
- Co dál? - Já...
- Co dál? - Nemyslíš, že se Jamal
- do něčeho připletl? - Počkej.
Stáli jsme u Carla a Joy na terase a dívali jsme se na sebe.
Ano. Dívali jsme se na sebe.
Nemohli jsme přestat.
- A dál? - A já...
jsem šel k tobě.
Přišel jsi ke mně.
Srdce mi tak bušilo, že jsem sotva mluvil.
A všechny holky tam pořád chodily k baru, ale ty ses na žádnou nepodíval.
Šel jsi dál a zíral jsi na mě.
Jo.
- Ale pak ses podíval nahoru. - Jo.
Mimo mě.
A já si řekla:
„Aha. Tak asi nic.“
- Ale já... - Ale tys...
...jsem ti dal ruku na rameno.
A ukázal jsi na ptáčka...
na stromě.
Nádherný červený ptáček.
A on uletěl.
A tys řekl, že už ho nebavilo
být až druhou nejkrásnější bytostí na tom večírku.
- Tos mi řekl. - Ano.
Pojď ke mně.
To nic.
Rozpadá se to.
Jo, všechno se rozpadá.
Kenny.
Já vím, že už se nevrátíš.
Bolí to, Scotte.
Bolí to.
A kvůli tomu, že ona je běloška,
je to skoro nesnesitelné.
Já ji nemiluju.
Tak proč?
Já prostě...
Já ne...
- Kenny. - Ne.
Stvořili jsme úžasného člověka, že jo?
To jo.
Vzpomínala jsem...
než ses vrátil,
na to, jak jsme se tehdy hádali.
Už ani nevím, kvůli čemu to bylo, ale Jamal byl ještě malý
a já byla smutná.
A on si myslel, že brečím kvůli těm hromům a bleskům.
- To si pamatuju. - A on řekl:
„Nebreč, mami.
To si jen Bůh fotí, jak prší.“
Jo.
To jsme si zapsali do jeho knížky.
A pak chytal moje slzy
těma maličkatýma pacičkama a chtěl mi je dát zpátky do očí.
Včera večer jsem mu řekla...
Co?
Ken. Kenny.
Oba jsme byli strašně rozčílení
a on na mě křičel a já...
Co?
Něco jsem mu řekla.
Dobře, ale co?
- Panebože. - Kendro, no tak.
Strašné...
ohavné...
věci, co by matka dítěti nikdy říct neměla.
- Dobře. - Bože.
Chtěla bych ho držet v náručí.
Chci se mu podívat do očí a...
Chci dostat každé moje slovo z jeho hlavy
a pohřbít je do země.
- To nic. - Proboha! Střílení na poldy!
Měla jsem vzít žiletku
- a dostat tu hrůzu z jeho auta. - To ne.
Měla jsem to udělat, jen co jsem to uviděla.
Ne. Na tom nemělo záležet.
- Ty za to nemůžeš. Ani on. - Už nikdy na něj nezvýším hlas.
Jen musím vědět, že mu nic není.
- Je v pořádku. - Bože, prosím, ať mu nic není.
Je v pořádku.
Váš syn, Jamal Connor, byl pasažérem na zadním sedadle
ve voze spolu s Jarvisem Bellem
a DeShawnem Rollem.
Na Bella byl vydaný zatykač za držení marihuany.
Auto bylo sledováno neoznačeným policejním vozem
poblíž sociálních bytů v Liberty City, kde byl řidič spatřen,
jak kupuje sáček s marihuanou.
Zatraceně.
Po tomto obchodu muži v autě pokračovali směrem na západ po 79. ulici.
Tehdy se k nim přiblížil označený policejní vůz.
Strážník Rodney Banks, který byl svědkem nákupu drog,
muže přiměl zastavit.
Ze záběrů kamery v policejním voze
je vidět, jak strážník Banks přistupuje k autu ze strany řidiče.
Řidičem byl pan Bell.
Strážník se pak vrátil ke svému vozu s doklady pasažérů vozidla
a podle všeho je začal kontrolovat na svém notebooku.
Přibližně po 30 vteřinách pan Bell opustil vozidlo
a pokusil se přijít ke strážníkovi.
Strážník tasil zbraň a přiměl pana Bella ulehnout na zem.
Panebože.
Zatímco strážník volal posily,
ze zadní části vozidla vystoupil DeShawn Rolle.
Strážník na Rollea namířil zbraň.
V tu chvíli z vozu vystoupil Jamal Connor
a pravděpodobně měl v úmyslu dát ruce na vozidlo.
- Ne. - Bylo mokro. Možná uklouzl.
Ve stejnou chvíli se Jarvis Bell zvedl a dal se na útěk.
Strážník, který v tu chvíli čelil všem třem pasažérům, z nichž jeden byl hledaný,
přičemž nevěděl, jestli v autě nebyla zbraň...
To ne.
...vypálil tři rány na prchajícího podezřelého.
Zbloudilá či odražená kulka, přesně teď nevíme,
zasáhla Jamala Connora do hlavy
a na místě ho usmrtila.
Je mi to opravdu velice líto.
Ne!
Tento případ bude důkladně prošetřen.
Ne!
Nechám vás o samotě.
Nemůžu dýchat.