‫- NETFLIX מציגה -‬
‫מכתבים.‬
‫כבר לא כותבים הרבה כאלה, נכון?‬
‫אבל יש מכתב אחד שלא שוכחים.‬
‫שלחו אותו לאיש שמנמן בחליפה אדומה,‬
‫ובהנחה שהתנהגתם יפה,‬
‫פחות או יותר,‬
‫הוא ישלח לכם צעצוע או שניים.‬
‫ועדיין, אף אחד לא תוהה איך התחיל בכלל‬ ‫כל העניין הזה.‬
‫זה סיפור על מכתבים, והוא החל...‬
‫במכתב הזה.‬
‫- האקדמיה המלכותית לדואר -‬
‫שבעים וארבע, שבעים וחמש, שבעים ושש,‬
‫שבעים ושבע, שבעים ושמונה, שבעים ותשע,‬
‫שמונים!‬ ‫-סרג'נט, אדוני!‬
‫זה הגיע מהקודקוד. משלוח עבור אחד מהצוערים.‬
‫זה בשבילו, אדוני.‬
‫הצוער יוהנסון!‬
‫לא.‬
‫אל תגיד לי. תן לי לנחש.‬
‫אני נכנע. מי אתה?‬
‫סארג'.‬
‫המפקד. שב. אפשר להציע לך משקה?‬
‫אספרסו? קפוצ'ינו?‬
‫אתה לא אמור להיות באימוני הרכיבה שלך?‬
‫אל תדאג. דאגתי כבר שיחליפו אותי.‬
‫בשבילך, ממנהל משרד הדואר.‬
‫מה?‬
‫סארג', זה אמיתי?‬
‫אל תגיד לי סתם.‬
‫הנה, תחזיק את זה.‬
‫וואו, ציפיתי שזה יגיע קצת קודם,‬
‫אבל כן, זומנתי למאורה של הדרקון.‬
‫עדיף שתבטל לסרג'נט את האספרסו, בעצם.‬
‫הנה, למה שלא תסיים את שלי?‬ ‫אני כבר לא אזדקק לו.‬
‫אני אתן רק עוד מבט אחרון במקום הזה‬ ‫כך שאוכל לשכוח אותו.‬
‫יש לי. בסדר, בואו נזוז.‬
‫- שירות הדואר המלכותי -‬
‫תשעה חודשים.‬
‫עברו תשעה חודשים‬
‫מאז שהשתמשתי בכל הקשרים שיש לי‬
‫כדי להכניס אותך לאקדמיה המלכותית לדואר.‬
‫האמת שעברו תשעה חודשים ושישה ימים,‬
‫אבל מי סופר?‬
‫מה? שום קרוטונים?‬
‫נו, באמת.‬
‫ובכן, שנבדוק את ההתקדמות שלך?‬
‫כמובן.‬
‫סרג'נט.‬ ‫-כן, אדוני.‬
‫מיון ותיוק:‬
‫כישלון מוחלט.‬
‫טיפול ואילוף של יוני דואר:‬
‫ביצוע מחפיר.‬
‫העברה של משלוחים שבירים:‬
‫הכי גרוע שהיה לנו.‬
‫אז זהו זה.‬
‫אבל היי, נתנו לזה צ'אנס הגון, נכון?‬
‫אני מניח שפשוט אלך לארוז‬ ‫ואחזור הביתה. חבל.‬
‫באמת חבל.‬
‫אל תזוז.‬ ‫-לא, אבא.‬
‫אתה צודק. מתי כבר אתבגר?‬
‫מתי אפסיק לזרוק לפח כל הזדמנות‬
‫שברוב נדיבותך דחפת לי לגרון,‬
‫ואהפוך כבר לגבר?‬
‫כדאי שאקח את עצמי בידיים‬
‫ואעשה שינוי אמיתי,‬
‫בזמן שאני עטוף בסדיני משי‬
‫עם קוויאר ושרי. עדיין קונה אותו סוג, נכון?‬
‫חשבת שפשוט אתן לך להיכשל שוב בכוונה‬
‫ולהזדחל לך בחזרה‬
‫אל חיי פאר נטולי כל משמעות או תכלית?‬
‫טוב, כן. אחרת לאן אני...‬
‫ברכותיי. מהיום אתה עובד דואר.‬
‫חזור שנית?‬
‫עליך להקים סניף דואר מתפקד ב...‬
‫סמירנסבורג.‬
‫יש לך שנה אחת.‬
‫מה? שנה? איפה? בסמירנסבורג?‬
‫מה קורה פה עכשיו? אבא?‬
‫ששת אלפים מכתבים יספיקו.‬
‫ותדביק את הבולים במו ידיך.‬
‫ותקשיב לי טוב, ג'ספר.‬
‫אם לא תשיג את המכתבים האלה,‬
‫אתה מנושל.‬
‫בלי עוד דירות יוקרה,‬
‫כרכרות, בגדים, נשפים...‬
‫שום דבר.‬
‫תוכל לצפות לפינה חמה ברחוב.‬
‫אבל...‬ ‫-ששת אלפים מכתבים, שנה אחת.‬
‫הפעם לא תוכל להתנער מאחריות‬ ‫בעזרת שוחד או רמאות.‬
‫אבא, נו באמת, זה אני.‬
‫בוא נדבר על זה.‬
‫זה הבן שלך, ג'ספר. ג'ספי קטני.‬
‫זוכר שאמרתי... "אבא, אני יכול לעזור לך‬ ‫לשלוח מכתבים?‬
‫אפשר אולי לעזור לשים את הדואר במעטפות‬
‫ולשים את הבול..."‬
‫רגע!‬
‫יודע כמה זמן נדרש לגהץ את המדים האלו?‬
‫גם אני לא יודע. אבל זה לקח למישהו שעות.‬
‫הלו? בורגארט.‬
‫סוף סוף מישהו ידידותי. אתה מאמין ש...‬
‫בורגארט. עוד לא נכנסתי לכרכרה. בורגארט?‬
‫אדוני, אני בעד משמעת, אבל סמירנסבורג...‬
‫זה לא טיפה מוגזם?‬
‫הבחור הזה חייב להתעורר, סרג'נט. ומי יודע?‬
‫יום אחד הוא אולי אפילו יודה לי על זה.‬
‫תודה, אבא!‬
‫זה ממש נפלא, אבא. תודה רבה לך.‬
‫זה נהדר, אבא.‬
‫ממש ממש נהדר.‬
‫תודה, אבא!‬
‫תודה!‬
‫אני מת על נסיעות איומות בכרכרה.‬
‫תודה רבה לך.‬
‫תודה, ת‬‫ודה, תודה, תד...‬
‫תחזור חזרה לצומת,‬
‫ותיקח שמאלה בעץ המת. על לא דבר.‬
‫מה? לא, לא הלכתי לאיבוד.‬
‫אתה כן, סמוך עליי.‬
‫מצחיק. תגיד, סירה נחמדה יש לך.‬
‫יש מצב שתעלה עליה היום?‬
‫מה אמרת?‬
‫עובד הדואר החדש. סמירנסבורג.‬
‫שנמצאת על אי, שמוקף במים,‬
‫ולכן צריך לשוט לשם בסירה כמו שיש לך.‬
‫התמונה ברורה יותר?‬
‫מזג האוויר תמיד כזה?‬
‫האמת שיש שרב כרגע.‬
‫הנה היא. סמירנסבורג.‬
‫יפה, אה? חכה שתראה אותה באביב.‬
‫אז כל האפור הזה ממש חי.‬
‫מה קרה כאן?‬
‫מסורת מקומית ייחודית.‬
‫פולקלור מוזר. דברים כאלה.‬
‫הכול חלק מהתרבות הצבעונית‬ ‫של העיירה הנפלאה הזו.‬
‫לא, אתם...‬
‫פרזיטים שכמוכם!‬
‫איפה כולם?‬
‫כולם?‬
‫חשבתי שתהיה פה איזו קבלת פנים.‬
‫כן, כמובן, קבלת הפנים.‬
‫טוב שהזכרת לי. פשוט תצלצל בפעמון הזה,‬
‫ואז תתחיל קבלת הפנים.‬
‫בפעמון?‬ ‫-כן.‬
‫כן, תצלצל בו, והם ייצאו ותהיה להקה,‬
‫מתאבנים טעימים ומפתח העיר.‬
‫ממש קבלת פנים מפוארת.‬
‫באמת?‬
‫כאן בחוץ?‬ ‫-כמובן.‬
‫לא בכל יום‬
‫מגיע דוור חדש מהעיר הגדולה.‬
‫מה קורה כאן?‬
‫שלי!‬
‫הם נושכים! רדו כבר!‬
‫נכון שזה נחמד?‬
‫וחשבת שהם שכחו.‬
‫מהר! תוציא אותי מכאן!‬
‫מה קורה שם בחוץ?‬
‫למה כולם עומדים סתם?‬ ‫-נו!‬
‫תראו מי סוף סוף הרים דגל לבן.‬
‫הרים דגל ל... אנחנו?‬
‫בחלומות שלך.‬
‫תודה בזה! אתה השתפנת וצלצלת בפּעמון!‬
‫בן אלינגבו? לעולם לא!‬
‫שלא תעז להרים את הקול עליי!‬ ‫-זה היה אחד מכם.‬
‫הנה זה בא.‬ ‫-אתה צלצלת!‬
‫אתה צלצלת ב...‬
‫השתפנת ועכשיו את רוצה להפיל את זה עלינו.‬
‫לא ייאמן!‬ ‫-אנחנו חרשנו את השלג...‬
‫היי!‬
‫מה יש לכם שם, ילדים?‬
‫שלי!‬
‫מותק, תראי לאבא מה מצאת.‬
‫שלי.‬
‫זאת לא דרך להתייחס לאנשים.‬
‫בטח לא לאיש כמוני.‬
‫רק שנייה, תנו לי...‬
‫דוור?‬
‫בחייכם.‬ ‫-מתי הם ילמדו?‬
‫הם שלחו לנו עוד דוור!‬
‫בסדר.‬
‫אתם לא יודעים מי אני, אז אוותר לכם הפעם.‬
‫אבל בואו נגיד שאני לא באמת דוור.‬
‫טוב, אני כן, כי זה העסק המשפחתי.‬
‫אבא שלי... לא אתחיל...‬ ‫-איפה היינו?‬
‫...זה סיפור.‬ ‫-כן. פעמון, בבקשה.‬
‫החיים קצרים מדי בשביל כל הפרטים...‬
‫- בית ספר -‬
‫גש לדלפק.‬
‫אני כבר מגיעה.‬
‫תקשיבי, מי שלא תהיי, אני מזהיר אותך,‬
‫את לא רוצה להתעסק איתי, בסדר?‬
‫אלוהים! יש פה טונות של סירחון!‬
‫נגמר לנו הטונה. נשאר רק הרינג ובקלה.‬
‫מדים, זיעה קרה, קפוא מפחד,‬
‫משקשק ברגליים. בסדר,‬
‫אני סתם אנחש ניחוש פרוע.‬
‫אתה הדוור החדש,‬
‫ועובד המעבורת הצליח לגרום לך‬ ‫לצלצל בפעמון הקרב.‬
‫פעמון קרב? לאיזו מין עיירה יש פעמון קרב?‬
‫אפשר לפתוח חלון? אני פשוט לא...‬
‫ברוך הבא לסמירנסבורג,‬
‫בירת המריבות של העולם.‬
‫מריבות?‬ ‫-טינות, ויכוחים,‬
‫הקראמים נגד האלינגבואים. אז...‬
‫אתה מתכוון לקנות משהו או שבאת סתם לקשקש?‬
‫רגע.‬
‫זה לא בית ספר?‬
‫לא אמורים להיות פה תלמידים ומורה?‬
‫כן, תודה.‬
‫ידעתי ששכחתי משהו. ילדים.‬
‫תודה.‬
‫את המורה?‬
‫ככה זה עובד.‬
‫אני מוכרת דגים,‬ ‫והאדם בצד השני של הדלפק...‬
‫שזה אתה, קונה...‬ ‫-לא ייאמן. זו את?‬
‫מה קרה לך?‬
‫מה שקרה זה...‬ ‫-זה יצא לא טוב.‬
‫...שקיבלתי משרת הוראה‬
‫במקום שבו אנשים לא שולחים את ילדיהם‬ ‫לבית הספר.‬
‫שיישבו עם צאצא של אויבם המושבע?‬
‫לא! אסור שזה יקרה.‬
‫אז עכשיו, אין לי ברירה אלא לעשות את זה‬
‫כדי להרוויח כסף‬
‫ולהתחיל מחדש הרחק הרחק מכאן.‬
‫אתה מתכוון לקנות משהו?‬
‫ההרינג היום במבצע.‬
‫אה, הנה אתה. תהיתי לאן ברחת פתאום.‬ ‫בוקר טוב, מיס אלווה.‬
‫מוגנס.‬ ‫-בוא, חבר.‬
‫שמרתי את הכי טוב לסוף.‬
‫- סניף דואר -‬
‫אין כמו הבית.‬
‫מה...?‬
‫תשלח את זה, דוור.‬ ‫-חכו רגע, זה לגמרי...‬
‫לך הביתה, לוזר!‬
‫אה, כן? אם אני לוזר, אתם...‬
‫אתם רחוקים מדי. נעלמתם.‬
‫יש פה הרבה אור טבעי,‬
‫סגנון כפרי, מיזוג מרכזי,‬
‫ונוף פנורמי.‬
‫מושלם אם אתה אוהב חיות.‬
‫תיהנה.‬ ‫-רגע!‬
‫זה לא הגיוני. אני...‬
‫אה, הבנתי.‬
‫אבא שלי אמר לך לעשות את זה? מצחיק.‬
‫סידרתם אותי.‬
‫טוב, אז מיצינו. תראה לי את המקום האמיתי.‬
‫ארצה אמבטיה חמה‬ ‫ולהציץ בתפריט ארוחת הערב.‬
‫הנה, תן לי לעזור לך.‬
‫אתה דוור. בסמירנסבורג,‬
‫שנמצאת על אי שמנותק מהעולם.‬
‫קור מקפיא, שכנים זועמים ואלימים,‬
‫וזה הבית שלך עכשיו.‬
‫התמונה ברורה יותר?‬
‫אני קרובה. רק עוד קצת.‬
‫זהו זה! המקום הזה על הפנים!‬
‫אני הולך הביתה.‬
‫לא. אתה לא יכול לעזוב, זוכר?‬
‫תהיה חסר כול! תגור ברחוב!‬
‫אבל אני שונא את המקום הזה.‬
‫כל כך קר ומגעיל כאן. והאנשים מגעילים אליי,‬ ‫ואני מתגעגע לסדיני המשי...‬
‫תשתוק! תפסיק להיות חלש.‬
‫תתרכז! איך יוצאים מפה?‬
‫צריך...‬
‫מכתבים.‬
‫טוב, זה מכתב טוב. אני מרגיש את זה.‬
‫בוא לאבא, מכתב קטן וחמ...‬
‫נו, באמת.‬
‫טוב, ישר למקור, כנראה.‬
‫בוקר טוב לך, מאדאם.‬
‫אני הדוור, כמובן.‬
‫אם יש לך מכתבים שתרצי שאשלח,‬
‫את מוזמנת ללכת ולהביא אותם ו...‬
‫שלום. היי.‬
‫אם יש לך מכתבים עליך, אשמח לעזור לך.‬
‫כרטיסי ברכה? בן דוד רחוק?‬
‫הודעת פטירה?‬
‫נו, באמת!‬
‫יש מכתבים...‬
‫או חבילות?חבילות כלשהן?‬
‫נו, ברצינות, אנשים!‬
‫מכתבים! אין לי את כל היום.‬
‫טוב, פרופיל נמוך, לא להיבהל.‬
‫בגלל זה קוראים לזה "דואר זוחל".‬
‫טוב, מה הסיפור כאן? איפה כל המכתבים?‬
‫לתושבים כאן יש רק דבר אחד לומר זה לזה.‬
‫והם מעבירים את המסר לא רע גם בלי מכתבים.‬
‫אתה לא חושב?‬ ‫-רגע.‬
‫שום מכתבים? אבל איך בדיוק אני אצליח...‬
‫מה...?‬ ‫-שלום?‬
‫אדוני, אפשר לקבל את הציור חזרה?‬
‫הרוח העיפה אותו.‬
‫בבקשה?‬ ‫-לא עכשיו, ילד.‬
‫אתה לא רואה שאני מנסה להבין‬ ‫איך להשיג מכת...‬
‫הנה רעיון.‬
‫אני דוור, כן?‬
‫אז אני לא יכול לתת לך את הציור,‬ ‫אבל אני יכול לשלוח לך אותו בדואר.‬
‫איך?‬ ‫-פשוט מאוד.‬
‫אני אקפל את הציור המאוד יפה שלך, אגב,‬
‫אשים אותו במעטפה,‬
‫ואז רק צריך לקנות בול‬ ‫כדי שאכניס אותו לתיבת הדואר.‬
‫בול?‬ ‫-כן.‬
‫זרוק אליי מטבע,‬
‫כדי שאוכל לשים בול, ואנחנו מוכנים.‬
‫אתה לא יכול פשוט להכניס אותו?‬
‫הייתי עושה את זה, אבל אני לא יכול.‬
‫זה לא מכתב אם אין עליו בול.‬
‫מבין?‬
‫אז מה אתה אומר?‬
‫אני אקבל מכתב ואתה תקבל את הציור.‬
‫כולם מנצחים. אתה רוצה את הציור, לא?‬
‫אם לא, אני פשוט אשמור אותו.‬ ‫הוא יפה בעיניי.‬
‫במקומך הייתי שומר אותו,‬ ‫אז במקומך הייתי שולח לעצמי את המכתב.‬
‫היי, אבא.‬
‫האיש הנחמד הזה אומר‬
‫שהוא ישלח לי את הציור.‬ ‫-זה לא...‬
‫הוא משקר. ילדים הם שקרנים.‬ ‫-תוכל לתת לו מטבע?‬
‫תראה מה זה, טעות בכתובת.‬ ‫איזה טמבל אני. אתם לא הספנדלברגים.‬
‫להתראות.‬
‫תודה רבה ולא צריך.... ביי!‬
‫כלבלבים טובים!‬
‫וזה בטח הדואר המהיר.‬
‫בסדר, סמירנסבורג.‬
‫אולי ניצחת בסיבוב הזה,‬
‫אבל אם נדמה לך שנכנעתי, תחשבי שוב.‬
‫אשיג את המכתבים במהירות,‬
‫ואז אפרד לשלום מכם, מהקור שלכם,‬ ‫מהמטורללים‬
‫ומהתרנגולות שלכם. נכון, גם ממך.‬
‫אתם תראו. אני נותן לזה שבוע.‬
‫שבועיים, מקסימום.‬
‫זמן גרוע? אני רואה שאתה די מוצף.‬
‫אין לך... איזו...‬
‫עבודה או משהו?‬
‫כמובן שיש לי.‬
‫אני בא לאסוף את כל הדואר היוצא.‬
‫אז איפה הוא?‬
‫תצטרך לעזור לי עם השקים הכבדים.‬
‫יש לי בעיות גב.‬
‫וואו, אני שונא אותך.‬ ‫-אני יודע.‬
‫אז איפה הדואר?‬
‫אתה מחזיק אותו בחדר נפרד או משהו?‬
‫אולי אסתובב בחדר,‬
‫וכשאתקרב לדואר תגיד לי "מתחמם"?‬
‫ואם אתרחק מהדואר, תגיד "מתקרר"?‬
‫ואז...‬ ‫-מה זה?‬
‫מה? אה, הבקתה של שומר היער?‬
‫כן, מישהו גר שם?‬
‫כמובן. כדאי שתקפוץ לבקר.‬
‫בחור נחמד. מת על אורחים.‬
‫הלו? אני בבית שלך, או מה שזה לא יהיה.‬
‫יש כאן מישהו?‬
‫אוי, נו, ברצינות?‬
‫כמובן. כמובן שזה יקרה.‬
‫נהדר. אני אהרוג את עובד המעבורת הזה.‬
‫מה?‬
‫צעצועים?‬
‫אה, הנה.‬
‫עכשיו אוכל לחזור הביתה מסופק ‬ ‫בידיעה שלא השגתי שום...‬
‫- קלאוס -‬
‫זהו זה! נמאס לי!‬
‫עדיף לחיות ברחוב מאשר להיות מרוטש.‬
‫לא, תודה!‬
‫בבקשה, אל תקצץ אותי ותפזר את אבריי‬ ‫בכל רחבי היער!‬
‫איפה זה?‬
‫מה? אני לא יודע. מאיפה לי... רגע.‬
‫אני כן יודע.‬
‫תמשיך בדרך הזו ותגיע לשם.‬
‫לא תוכל לפספס. או שאוכל להראות לך.‬
‫כן, בטח. אני פשוט אראה לך.‬
‫בסדר.‬
‫תסלח לי, אם תרשה לי...‬
‫הגענו.‬
‫תיזהר כשאתה יוצא מה... מה זה?‬
‫אתה דוור, לא?‬
‫אה, אתה רוצה שאני...‬
‫לא, אבל אני...‬
‫אין בעיה. בשמחה.‬
‫אין דבר שאני אוהב יותר‬ ‫ממסירת מה שאין לי ספק שהוא‬
‫ראש כרות כלשהו.‬
‫אין סיכוי שזה לא ראש כרות.‬
‫זה חייב... אני מחזיק ראש ביד שלי, אבל היי.‬
‫נו כבר. שמע, אני מנסה...‬
‫אתה כאן!‬
‫אתה די שקט יחסית למישהו שהוא... כלומר,‬
‫אתה כמו פסל...‬
‫מרשים במיוחד. יש לך מעין...‬
‫מה? לשם?‬
‫אתה צוחק. אין סיכוי. ממש לא. קודם כול,‬
‫הייתי שמח, כמובן.‬
‫אבל הגדר מפריעה.‬
‫כמה חבל. נו, טוב.‬
‫מה אפשר לעשות? מה קורה?‬
‫שמע, בבקשה. תפתח.‬
‫למה אתה עושה לי את זה?‬
‫אוי, לא.‬
‫ניצחת. מה אתה רוצה? כסף?‬ ‫לאבא שלי יש מלא.‬
‫תכתוב מכתב כופר. אתה יודע לכתוב, נכון?‬
‫לא משנה. אכתוב בשבילך.‬
‫הוא לא יידע שזה אני.‬ ‫אגרום לזה להישמע שזה ממך.‬
‫אשתמש במילים פשוטות. בבקשה!‬
‫תן לי לצאת מכאן! אני עומד...‬
‫למה?!‬
‫מי שם?‬
‫דלת.‬
‫לא.‬
‫מנעולים!‬
‫זה חייב לזוז. קדימה!‬
‫תיפתח. קדימה.‬
‫קדימה.‬
‫לא בלחץ...‬
‫איפה הם, בחורים?‬
‫אל תתנו להם לברוח! תתפסו אותם!‬
‫טוב.‬
‫עשיתי מה שביקשת. אני יכול בבקשה...?‬
‫הוא בא לגמור את מה שהתחיל!‬
‫לא!‬ ‫-אדון דוור?‬
‫אתה שם?‬
‫לכי מכאן! לכי! הוא ישמע אותך.‬
‫אנחנו רוצים לשלוח את המכתבים האלה.‬
‫מה? מה אמרת כרגע?‬
‫בן דוד שלנו אמר לנו‬ ‫שאם שולחים מכתב למר קלאוס‬
‫הוא מכין לך צעצוע.‬
‫הוא גם אמר להביא לך מטבע לכל מכתב.‬
‫זה לא מכתב אם אין עליו בול, נכון?‬
‫היי, אתה.‬
‫רוצה צעצוע?‬
‫היי. אתם רוצים...‬
‫צעצוע חדש לגמרי?‬
‫רק תכתבו מכתב למר קלאוס.‬
‫תכניסו אותו למעטפה,‬
‫תרשמו את שמכם, ותביאו מטבע.‬
‫אל תשכחו את המטבע.‬
‫מקווה שאלה מכתבים עצובים. הם עצובים?‬
‫יופי, כל הכבוד.‬
‫טוב.‬
‫ועכשיו,‬
‫לחלק המסובך.‬
‫טוב, תזכור:‬
‫הוא כנראה לא רוצח עם גרזן, אפילו ש...‬
‫זו עדיין אפשרות, אבל רוב הסיכויים שלא.‬
‫עמוק בפנים הוא איש טוב.‬
‫שלום.‬
‫שלום. מר קלאוס, נכון?‬
‫זוכר אותי מהפריצה הנחמדה אתמול בלילה?‬
‫ג'ספר יוהנסון, הדוור.‬
‫לא ערכנו הכרה רשמ...‬
‫אני... אתה מבין, מר קלאוס,‬
‫נראה שפשטה השמועה‬
‫שילדיה העניים של סמירנסבורג החלו...‬
‫באופן ספונטני לחלוטין...‬
‫לכתוב מכתבים בהם הם מבקשים ממך...‬
‫צעצועים.‬
‫אז חשבתי לי,‬
‫שיש לך אסם מלא בצעצועים‬
‫שפשוט יושבים שם וצוברים אבק, כך ש...‬
‫אוי, אלוהים. טוב, זהו. זה הסוף.‬
‫זה ממש...‬
‫נורמלי לגמרי.‬
‫לא תסמין של מחלת נפש כלשהי.‬
‫לך מכאן.‬ ‫-מר קלאוס, אדוני.‬
‫הילדים הקטנים האלה,‬
‫אם תתרום להם את הצעצועים הישנים שלך,‬
‫אני אמסור אותם בשמחה, ללא תשלום.‬
‫מר קלאוס, חכה!‬
‫בבקשה.‬
‫תחשוב על האושר שתביא לחייהם האומללים.‬
‫תראה, הנה.‬
‫הרליף המסכן.‬
‫יש לו רק מקלות ואבנים לשחק בהם.‬ ‫כל כך עצוב.‬
‫והמכתב הזה,‬
‫מפני הקטנה... פטי.‬
‫הבובה שלה הייתה כל כך ישנה,‬
‫שהיא התפוררה בזרועותיה כשהיא באה אליי.‬
‫וישנו קריסטוף, קריסטוף הקטן והמכוער,‬
‫הילד הזה...‬
‫הלילה, באותה שעה.‬
‫נהדר. חכה, באותה שעה?‬ ‫אתה מתכוון באמצע הלילה?‬
‫אקח את הצעצועים עכשיו.‬ ‫-לא. אני בא איתך.‬
‫אין צורך שתצטרף אליי, באמת.‬
‫זה אולי נגד החוק‬
‫שמישהו שאינו מוסמך כדוור יצטרף אליי.‬
‫אני חייב לבדוק בתקנות.‬
‫נהדר. אז הלילה. נתראה אז. שיחה מצוינת.‬
‫הוא שיחק!‬
‫שיחק, אני אומר לכם.‬
‫עם בת אלינגבו!‬
‫עם בת אלינגבו, בושה!‬ ‫-אל אלוהים!‬
‫שמעתם את זה?‬ ‫-בלתי מתקבל על הדעת.‬
‫אני לא יודע איך זה קרה.‬
‫הסטתי את מבטי לרגע אחד...‬
‫ואז ראיתי את זה.‬
‫הבאתי אותה במהירות האפשרית, אדוני.‬
‫זה לא תקין.‬ ‫-בלתי נתפס.‬
‫פשוט נורא.‬
‫מזוויע!‬ ‫-מה נעשה?‬
‫זה רע. רע מאוד.‬
‫הכי גרוע שראיתי. מה חשבת לעצמך, ילדה?‬
‫את לא יודעת ש...‬
‫קראמים ואלינגבואים הם לא חברים.‬
‫אבל למה?‬ ‫-"למה", הוא שואל?‬
‫רואים?‬ ‫-למה?‬
‫אני לא יודע מה לעשות!‬
‫בבקשה עזרי לנו, גברתי. אני מתחנן.‬
‫אתה יודע מה זה, ילד?‬
‫זוהי מסורת!‬
‫מאות שנים של שנאה מהוללת שעוברת מדור לדור!‬
‫הייתה קטטת מאה הימים ב-45'.‬
‫שבה ניצחנו בגדול.‬
‫העימות הימי של "מי ישתפן ראשון".‬
‫חשיפת הישבנים הגדולה של 86'.‬
‫אז אם יש משהו שאנו מבינים בו...‬
‫עוד מאז שאנו זוכרים את עצמנו...‬
‫זה שהקראמים לא סובלים את האלינגבואים...‬
‫ושהאלינגבואים לא סובלים את הקראמים.‬
‫זו הסיבה.‬
‫עכשיו, אני יודעת שלא התכוונת לזלזל‬ ‫במסורת המפוארת הזו, נכון?‬
‫נכון.‬ ‫-וזה לא יקרה שוב,‬
‫נכון?‬
‫כמובן שלא.‬
‫עכשיו, ספר לי מאיפה הגיע הדבר המקסים הזה.‬
‫תן לי לנחש... להשאיר בשער זו לא אופציה?‬
‫אתה ממש מכביר במילים, יודע?‬
‫כמובן שאתה לא עונה לי.‬
‫סליחה!‬
‫לא!‬
‫עצרו!‬
‫פרזיטים שכמוכם!‬
‫אני!‬ ‫-תבחר בי!‬
‫זוזו!‬ ‫-שלי קודם!‬
‫אני רוצה אופניים!‬ ‫תגיד למר קלאוס שאני רוצה אופניים!‬
‫קח את המכתב שלי!‬
‫שלי קודם! בובה!‬
‫אני קודם!‬ ‫-בסדר, כולם בטור אחד! קדימה!‬
‫לאחור. כולם לעמוד בטור.‬
‫זהו זה. מכתב?‬ ‫-זוז. לך!‬
‫יפה. מכתב? יפה.‬
‫קיבלתי. החוצה. נהדר. להמשיך לזוז.‬
‫מה קרה לפה שלה?‬ ‫-היא לא מכאן. היא סאמית.‬
‫כן, נחמד מאוד. אבל איפה המכתב?‬
‫תחזרי כשיהיה לך.‬
‫שיהיה לך יום יפה. ביי ביי.‬ ‫טוב, יש עוד מכתבים?‬
‫כאן!‬ ‫-אני!‬
‫כאן!‬ ‫-השאר, אתם יודעים איך זה עובד.‬
‫אין מכתב, אין צעצוע.‬
‫אבל אנחנו לא יודעים לכתוב.‬
‫ממש חבל, ילד.‬
‫רגע, יודע מה תוכלו לעשות?‬
‫מה אתה עושה?‬
‫אומר לילדים ללכת לבי"ס שילמדו לכתוב?‬
‫מה הבעיה שלך?‬ ‫-כן, מה שהתכוונתי לעשות...‬
‫תקשיב לי, דוור.‬
‫לא יודעת מה אתה עושה, אבל אל תערב אותי.‬
‫אני נרקבת כאן כבר חמש שנים,‬
‫ואני קרובה מאוד ליציאה.‬
‫אני לא אתן לך להרוס לי את זה.‬
‫הבנת?‬
‫הילדים האלה שדועכים בלי השכלה ראויה?‬
‫כלומר...‬
‫תסלחי לי, אני טיפוס חולמני, אבל...‬ ‫זאת לא הסיבה שאנו עושים את זה?‬
‫הסיבה שבגללה הפכת למורה?‬
‫כדי שתוכלי לחולל שינוי?‬
‫אה, אהבה צעירה.‬
‫זה מזכיר לי נשכחות.‬
‫המבטים האינטנסיביים,‬
‫הלמות הלב.‬
‫היבבות והעשייה במכנסיים, לא,‬
‫לזה אני לא מתחבר.‬
‫אתם הולכים לישון, וכשאתם קמים בבוקר,‬
‫המתנה מחכה ליד האח.‬
‫כן, מר קלאוס הוא מדהים.‬
‫כן, הוא הכי טוב שיש.‬ ‫-כן.‬
‫קלאוס? הכי טוב שיש?‬
‫הוא ענק, אבל מסוגל לרדת דרך כל ארובה.‬
‫באמת? איך?‬ ‫-לא יודע.‬
‫בעזרת קסם, כנראה.‬
‫הנה.‬
‫אם תשאירו את הגרביים תלויים על האח,‬
‫מר קלאוס ימלא אותם בצעצועים.‬
‫הוא בא רק כשאתם ישנים.‬
‫אף אחד מעולם לא ראה אותו.‬
‫זה כאילו שהוא בלתי נראה או משהו.‬
‫אה, והוא אוהב עוגיות.‬ ‫אל תשכחו להשאיר לו עוגיות. ‬
‫לך הביתה, לוזר!‬
‫מי לוזר עכשיו, פרחח קטן?‬
‫מר קלאוס הוא הכי מגניב בעולם.‬
‫היי, שמעת על קלאוס?‬
‫שמו קלאוס והוא מכין את הצעצועים הכי שווים.‬
‫קלאוס.‬ ‫-קלאוס.‬
‫קלאוס.‬ ‫-אין כמוהו.‬
‫הצעצועים שלו הכי שווים.‬
‫מה קרה?‬ ‫-אף מילה.‬
‫אתה שב לך שם ותהיה קסום ומגניב.‬
‫מה?‬
‫אנחנו נלמד היום משהו?‬
‫אם אתם חייבים להיות כאן,‬
‫לפחות תהיו בשקט.‬
‫למה שלא תלכו ו... אני לא יודעת,‬
‫תכתבו הברות או משהו.‬
‫אין לנו מחברות.‬
‫או עטים.‬
‫טוב, בואו נעשה עסק: אם אלמד אתכם משהו,‬
‫אז תסתלקו מכאן? בבקשה?‬
‫הנה לך.‬
‫באמת? זה השם שלי?‬
‫כן. איזה כיף, זה השם שלך.‬
‫תוכלי ללמד אותי עוד?‬
‫בבקשה?‬ ‫-עכשיו אותי.‬
‫אני רוצה לכתוב את השם.‬ ‫-גם אני. אני רוצה לכתוב אותו.‬
‫תבחרי בי!‬ ‫-אני רוצה לכתוב את השם!‬
‫גם אני! אני רוצה לכתוב את השם!‬ ‫-תלמדי אותי!‬
‫אני רוצה לכתוב את השם!‬ ‫-תבחרי בי!‬
‫כבד מדי.‬
‫אז טוב.‬
‫אני יכול ללכת לבד. אתה לא חייב...‬
‫כלומר, אל תיעלב, אבל למישהו כאן‬ ‫לא יזיק לעשות דיאטה.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫פחות מתנות, פחות כבד.‬
‫פחות מתנות?‬
‫אבל פחות מתנות זה פחות מכתבים,‬
‫ופחות מכתבים זה פחות...‬
‫זה עוד חלומות מנופצים של ילדים.‬
‫לא, לא ארשה זאת.‬
‫נשבענו שבועה. למען הילדים.‬
‫תפסתי אותך.‬
‫בוא הנה, קדימה.‬
‫כן, אני מעייף אותם ואתה לוכד אותם.‬
‫עבודת צוות מע...‬
‫כן.‬ ‫-רעיון טוב. איילים.‬
‫עבודת צוות מעולה.‬
‫נספיק בזמן.‬ ‫-הם אמינים, חזקים.‬
‫טוב, סניף הדואר פתוח באופן רשמי.‬
‫הבאתם מכתבים? בואו הנה.‬
‫תודה.‬
‫היי, לוזר!‬
‫מה הקטע?‬
‫שלחתי מכתב וקיבלתי בחזרה גוש פחם עלוב.‬
‫מגיע לך.‬
‫ילדים רעים כמוך לא מקבלים צעצועים מקלאוס.‬
‫אה, כן? מאיפה הוא יודע עליי,‬ ‫אלא אם כן הלשנת?‬
‫לא הייתי צריך.‬
‫הוא יודע.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫הוא רואה הכול, אתה מבין?‬
‫כל תעלול, מתיחה ומעשה מלוכלך.‬
‫יש לו רשימה. היא נקראת...‬
‫"רשימת השובבים".‬ ‫-אתה משקר.‬
‫סמוך עליי.‬
‫לא כדאי לך להיות ברשימת השובבים.‬
‫אז, אתה עדיין רוצה לזרוק את כדור השלג?‬
‫לא חשבתי כך.‬
‫רק ילדים טובים מקבלים צעצועים?‬
‫"מר קלאוס היקר,‬
‫היום ניקיתי את כל החצרות ברחוב שלי.‬
‫זה טוב, נכון?"‬ ‫-היי!‬
‫"בבקשה, אל תוסיף אותי לרשימת השובבים."‬
‫"מר קלאוס היקר,‬
‫היום אני ואחיי עזרנו לאמא שלנו‬ ‫בעבודות הבית.‬
‫נעשה את זה מדי יום‬
‫אם תביא לנו צעצועים. באמת."‬ ‫-"מר קלאוס היקר,‬
‫השכן שלנו תיקן היום את החור בגדר,‬
‫ואז הוא נפל...‬
‫ונפצע ברגלו. זה בטח כאב נורא,‬
‫כי הוא צרח כל הזמן."‬ ‫-אני מותקף בידי אלינגבואים! הצילו!‬
‫"אז עזרנו לו.‬
‫הוא אמר שהוא לא מעוניין,‬
‫אבל אני חושבת שעמוק בפנים הוא כן היה."‬
‫"זה מה שעשיתי היום. ואתמול,‬
‫במקום לגנוב את גרגרי היער של גב' רונה,‬ ‫קטפנו אותם עבורה.‬
‫היא באה לביתנו מאוחר יותר,‬
‫והביאה לאמא ריבה.‬
‫ואז אמא הביאה לה פשטידה."‬
‫"מר קלאוס היקר,‬
‫אני הולכת לבי"ס מדי יום,‬
‫ותמיד מכינה את שיעורי הבית."‬ ‫-תודה, אנאליס.‬
‫שלום, מר דוור!‬
‫"מיס אלווה היא המורה הכי טובה בעולם."‬
‫"וגם, ניקיתי את הקלרינט הישן של אבא שלי.‬
‫אני מקווה שניקיתי טוב. הוא נראה מרוצה.‬
‫אוכל לקבל צעצוע, בבקשה?"‬
‫מה?‬
‫מה‬‫ ל‬‫...‬
‫היי צ'יף, מה המצב...?‬ ‫-כאן!‬
‫כאן! אני!‬ ‫-מה? איך?‬
‫קדימה, חבר'ה. בואו נשחק!‬
‫אני חושבת שהגיע הזמן שנשלח מסר לדוור הזה.‬
‫את יודעת מה לעשות, מותק.‬
‫שלי...‬
‫והאופה מוכר עכשיו עוגות במבצע לאלינגבואים,‬
‫בלי סכינים בבצק וכאלה.‬
‫וידעת ששיעור ההצתות ירד ב-70 אחוז?‬
‫כן. מתי ראית בית נשרף בפעם האחרונה?‬
‫בדיוק. ופיקניקים, וירידים, ו...‬
‫לא יודע.‬
‫זה כאילו כולם השתגעו או משהו.‬
‫כל מעשה טהור,‬
‫מוביל לעוד כמותו.‬
‫תראו מי התחיל לפטפט פתאום.‬
‫מה גרם לך לבזבז את כל המילים האלו‬ ‫על פנינת החוכמה הזו?‬
‫פשוט משהו...‬
‫שמישהו אמר פעם.‬
‫בוא ואגיד לך משהו.‬
‫אני חי מספיק כדי לדעת‬ ‫שכולם עושים דברים כדי לקבל משהו בתמורה.‬
‫הילדים האלה? הם עושים את זה‬ ‫בשביל הצעצועים. והמבוגרים?‬
‫לא יודע מה הם רוצים,‬ ‫אבל זה בטח לא שלום על פני האדמה.‬
‫ומה איתך?‬
‫מה אתה מרוויח מזה?‬ ‫-אני?‬
‫טוב, אתה יודע...‬
‫זה שונה. אני לא...‬
‫תיזהר!‬
‫שלי!‬
‫אני לא מאמינה!‬
‫מה אתה עושה במארב שלנו?‬
‫המארב שלכם? זה המארב שלנו.‬
‫עצור!‬ ‫-אני מנסה!‬
‫עצור!‬
‫נהדר! תראו מה עשיתם.‬
‫מה שאנחנו עשינו?‬ ‫-כמה מתאים לך!‬
‫חברים שלך, אני מניח?‬
‫נראים נחמדים.‬
‫לא תאמינו מה ראיתי אתמול בלילה.‬
‫מזחלת מעופפת שמובלת בידי איילים קסומים?‬
‫כן.‬
‫תראו, הוא יודע לצחוק.‬
‫התעלומה נפתרה.‬
‫הו‬‫-‬‫הו‬‫-‬‫הו!‬
‫רגע. פסק זמן. באמת?‬
‫ככה אתה צוחק?‬ ‫-כן.‬
‫בוא נעמיס.‬
‫לא, לא תחמוק מזה בכזו קלות.‬
‫תן לי לשמוע שוב.‬ ‫-לא.‬
‫קדימה. רק גיחוך או צחקוק.‬
‫צחקוקון.‬ ‫-תמשיך. נראה מה יקרה.‬
‫טוב, אפסיק.‬
‫תגיד, שמעת את הסיפור על האיש בעל הרגל האחת‬
‫שנכנס לבר?‬
‫שמע, המלאי הולך ואוזל לנו, לא?‬
‫כן, רק עוד כמה נסיעות וזהו זה.‬
‫אתה ודאי...‬
‫מחכה בשקיקה להפסיק כבר עם הנסיעות הליליות.‬
‫נכון?‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬
‫גם אני.‬
‫אה, יופי. חזרת.‬
‫כן, זה נחמד מאוד.‬
‫לא יודע מה את אומרת,‬ ‫אבל יש לי בעיות משלי, מבינה?‬
‫כלומר, אזלו לנו הצעצועים,‬
‫ובלי צעצועים, אין מכתבים.‬
‫ובלי מכתבים...‬
‫לא משנה.‬
‫נגמר לי הזמן! זהו, אמרתי את זה.‬
‫כבר כמעט חג המולד, ואני עדיין...‬
‫חג המולד.‬
‫זהו זה, אנחנו צריכים... אני צריך...‬
‫תוכלי לרדת מהמרפסת? את מסיגת גבול.‬
‫אני, מנהיגת שבט קראם...‬
‫יותר מהר!‬
‫תסתום, אידיוט שכמוך! אני מגיעה לזה.‬
‫אני, מנהיגת שבט...‬
‫אוי, לא משנה. הלכה לי המוזה.‬
‫אתה יודע למה כינסתי את הפגישה.‬
‫כן, אני יו... כמובן שאני יודע.‬
‫בשביל קטטת חצות?‬ ‫-תסתכל מסביב, אקסל!‬
‫איפה השבט שלך?‬
‫אגיד לך איפה הם.‬
‫הם מבלים במסיבות שכונתיות,‬
‫במסיבות חציר, במסיבות בישול!‬
‫מסיבות בראנץ'. אל תשכחי את הבראנץ'.‬ ‫-מועדון הקריאה‬
‫גזל ממני את סוון האומלל.‬
‫רואה? הדוור ויצרן הצעצועים הזקן הזה‬ ‫שוטפים לכולם את המוח.‬
‫מה את אומרת?‬
‫אני אומרת שהגיע הזמן לשלב כוחות‬
‫כנגד אויב משותף.‬
‫אני אומרת שאנחנו צריכים הפסקת אש.‬
‫הפסקת אש?! יצאת מדעתך?‬
‫או שנתאחד כדי לטפל בבעיה הזו,‬
‫או שהעיירה תתמלא במועדוני קריאה‬
‫ומסיבות בישול...‬ ‫-ומסיבות בראנץ'!‬
‫אל תשכחי את הבראנץ'!‬ ‫-כן, גם זה.‬
‫אז עלינו לשלב כוחות ולהפסיק להילחם‬ ‫כדי למנוע מכולם להפסיק להילחם?‬
‫אבות אבותינו דורשים זאת.‬
‫למען שושלת אלינגבו!‬
‫למען כבודם של הקראמים.‬
‫השבטים יוצאים למלחמה...‬
‫ביחד!‬
‫שלי!‬
‫אני...‬
‫זה יצריך המון עבודה.‬
‫הפתעה!‬
‫ג'ספר?‬
‫מה אתה...‬ ‫-ברוך הבא לסדנת העבודה החדשה שלך.‬
‫טה-דה!‬ ‫-מה...‬
‫אסביר הכול בעוד דקה.‬ ‫-למה...‬
‫אני לא רוצה...‬ ‫-שב.‬
‫אתה תאהב את זה.‬
‫אני מבטיח.‬
‫חג המולד.‬
‫חג המולד? מה הכוו...‬
‫תחשוב על זה. כל ילד בעיירה יתעורר‬ ‫בבוקר חג המולד‬
‫וימצא...‬
‫צעצוע חדש שמחכה לו ליד האח.‬
‫נוכל להפוך את החג לקסום עוד יותר.‬
‫תחשוב על האושר. על השמחה.‬
‫ג'ספר, תקשיב, אני לא חושב...‬
‫תן לי לסיים.‬
‫תחשוב על כל הפרצופים השמחים.‬
‫הם כאלה חמודים. הם פשוט...‬
‫נכון? תראה.‬ ‫-אפילו אם...‬
‫מאיפה תשיג כל כך הרבה צעצועים?‬
‫אתה...‬
‫תכין חדשים.‬
‫אני לא מכין צעצועים.‬
‫כבר לא.‬
‫יש לך כישרון אמיתי, ידידי.‬
‫בתי ציפורים זה נחמד, אבל בחייך.‬
‫הידיים האלה נועדו‬
‫להכנת...‬ ‫-אמרתי שלא.‬
‫נו, תזרום איתי כאן. דמיין את האפשרויות.‬
‫תראה, צעצועי העץ יהיו כאן.‬
‫לא.‬ ‫-וכאן,‬
‫הצעצועים המכניים עם גלגלי השיניים‬
‫להתעסק בהם כל היום.‬ ‫-תפסיק.‬
‫וב‬‫פינה‬‫ הזו, טורים-טורים של כלים מבהיקים‬
‫בכל הגדלים והצורות.‬ ‫-רגע! אל תיגע בזה!‬
‫מאורגנים עבורך למופת.‬ ‫-לא!‬
‫מה זה?‬
‫צא החוצה.‬
‫קלאוס, אני מצטער.‬
‫לא התכוונתי...‬ ‫-צא החוצה!‬
‫לילה קשה, אה?‬
‫את לא היחידה.‬
‫עזבי‬‫, לא רוצה לשעמם אותך.‬
‫טוב, זה פשוט הציק לי, מבינה?‬
‫אם לא אשיג את המכתבים האלה,‬
‫מה אני אמור לעשות?‬
‫להישאר בעיירה הזו לנצח,‬
‫לבלות בחברת שומר יער זקן,‬ ‫להיות מוקף במשוגעים,‬
‫ולא לרצות שום דבר מעבר לכך?‬
‫בחזרה בבית, יש לי פחות או יותר הכול.‬
‫אבל כאן,‬
‫אני רק...‬
‫עוד כלומניק מיותר...‬
‫וחסר תכלית.‬
‫אבל קלאוס, לא הגיע לו...‬
‫לא התכוונתי...‬
‫עכשיו אני מרגיש כמו... התנהגתי כמו...‬
‫בדיוק.‬
‫היי, את ממש יודעת להקשיב, יודעת?‬
‫טוב, ניצחת.‬
‫בואי נלך. בואי אחריי.‬
‫מצטער על ההפרעה בשעה מאוחרת.‬
‫יש סיכוי שאת מבינה את... זה?‬
‫טוב, תיכנסו.‬
‫בסדר.‬
‫בואו נתחיל.‬
‫מי רוצה קקאו חם?‬
‫היא אמרה שהיא רוצה סירה.‬
‫באמת?‬ ‫-לא, זה לא ייתכן. תתעלם.‬
‫כן, את צודקת.‬ ‫-מה?‬
‫על מה אתן מדברות? אתן מדברות עליי?‬
‫- מרגו -‬
‫קלאוס, אני...‬
‫בוא.‬
‫נראה שמישהו יצטרך קצת עזרה...‬
‫לשלוח מכתבים.‬ ‫-כן.‬
‫מי?‬ ‫-אני...‬
‫כלומר...‬
‫איך לא הצלחנו להביס אותך מעולם?‬
‫כן, ואז...‬
‫כשהיא עלתה על המזחלת, חשבתי,‬ ‫"אוי לא, בנינו אותה קטנה מדי".‬
‫אבל לא. היא התאימה לה מושלם.‬
‫והיא אהבה אותה, נכון?‬
‫אני חושב שכן. אתה חושב ככה?‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫גם אני. כן, היא אהבה אותה.‬
‫אתה יודע, אני זוכר את היום‬
‫שגם לי היה חיוך כזה על הפנים.‬ ‫-מה?‬
‫איזה חיוך? לא חייכתי.‬
‫מצמצתי. בגלל השמש.‬
‫כן.‬
‫בתחילה, לא רציתי להודות בזה גם.‬
‫היא הציקה לי על זה.‬
‫"היא"?‬
‫לידיה שלי.‬
‫אני זוכר שמצאתי את המקום הזה ביער‬ ‫שהיא אהבה.‬
‫ובניתי לנו בית ממש כאן.‬
‫הרחק מהכול.‬
‫אבל לא התכוונו להיות רק שנינו‬ ‫להרבה זמן.‬
‫רצינו ילדים.‬
‫הרבה ילדים.‬
‫ילדים מתרוצצים, צוחקים, מסתבכים בצרות.‬
‫בזמן שחיכינו,‬
‫התחלתי להכין להם צעצועים.‬
‫וחיכינו,‬
‫והמשכתי להכין עוד ועוד צעצועים.‬
‫הנה עוד אחד. מה דעתך?‬
‫והמשכנו לחכות, אבל הם לא הגיעו.‬
‫ואז...‬
‫היא חלתה.‬
‫אפילו עכשיו... לפעמים,‬
‫אני כמעט מרגיש כאילו היא עדיין...‬
‫אחרי שאיבדתי אותה,‬
‫אני מניח שהלכתי גם לאיבוד.‬
‫היא אהבה ציפורים,‬
‫אז המשכתי לבנות בתי ציפורים.‬
‫אבל אז...‬
‫אז אתה הגעת.‬
‫למסור את הצעצועים האלו,‬
‫לראות את האושר על פני הילדים,‬
‫חשבתי שלעולם לא ארגיש כך שוב.‬
‫ועליי להודות לך על זה, חברי.‬
‫אז... תודה.‬
‫כמובן.‬
‫היי, יודע מה? נעשה את זה.‬ ‫-מה?‬
‫את מה?‬ ‫-את הקטע עם חג המולד.‬
‫נכין את כל הצעצועים האלה.‬
‫זה מה שהיא הייתה רוצה.‬ ‫-באמת?‬
‫כן, באמת. ויש לנו שנה שלמה לתכנן,‬
‫אז נוכל להתרחב לכפרים נוספים בשנה הבאה.‬ ‫-בשנה הבאה?‬
‫ועוד בשנה שלאחר מכן.‬ ‫-אבל אני לא...‬
‫כלומר, מי יודע מה יהיה בשנה הבאה?‬
‫אני אולי לא...‬
‫מה אתה מקשקש? בוא נלך. אנחנו מבזבזים זמן.‬
‫אני אולי לא אהיה כאן בכלל.‬
‫"אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש‬
‫פעם תפסתי דג בים גועש‬
‫שש, שבע, שמונה, תשע, עשר‬
‫אבל אז שחררתי אותו בלי קשר‬
‫למה שחררת אותו?‬
‫כי הוא נשך לי את האצבע, אוי‬
‫איזו אצבע הוא נשך?‬
‫האצבע הזו עם החתך"‬
‫כל הכבוד.‬
‫טוב, זהו זה להיום.‬
‫ו... שיעורי בית.‬
‫שכחתי לגבי זה.‬
‫יודעים מה? אין שיעורים.‬
‫נכון שאני המורה הכי טובה?‬
‫מה...‬
‫קרה כאן?‬
‫כן, חשבתי ל‬‫החיות‬‫ קצת את המקום.‬
‫כולם יודעים שדגים נרקבים זה לגמרי ‬‫מיושן‬‫.‬
‫איך מימנת את זה?‬
‫עם החסכונות שלך?‬ ‫-לא כולם.‬
‫בעצם, כן, כולם. אבל תסתכל.‬
‫נראה די טוב.‬ ‫-מה לגבי להתחיל מחדש‬
‫הרחק, הרחק מכאן?‬
‫איפה האלווה הזו?‬
‫צריך להיות די אידיוט‬ ‫כדי לרצות לעזוב עכשיו.‬
‫אתה לא חושב?‬ ‫-אני... מניח.‬
‫אתה מניח? וואו.‬
‫אין לך מושג מה עשית, נכון?‬
‫בוא, אני אראה לך.‬
‫אתה רואה מה קורה כאן?‬
‫"לילה שקט‬
‫לילה קדוש"‬
‫חג מולד שמח, מיס אלווה.‬
‫חג שמח, מר דוור.‬ ‫-חג שמח.‬
‫ערב טוב, הדוור יוהנסון.‬
‫שלום.‬ ‫-מיס אלווה.‬
‫המקום קצת השתנה, נכון?‬
‫היי.‬
‫מה את עושה כאן?‬
‫כל מעשה טהור, אה?‬
‫מוביל לעוד כמותו.‬
‫תמיד מצליח.‬
‫זכרו, שימו את המכתב בתוך המעטפה‬
‫והעבירו אותו הלאה.‬ ‫-לא חייבים חרוזים.‬
‫בדיוק.‬ ‫-שיהיה קצר ולעניין.‬
‫לא תקבלו נקודות על איות נכון.‬
‫את נהדרת, מותק.‬ ‫-קדימה, עוד מכתבים.‬
‫קדימה, זה לא חייב להיות שייקספיר.‬
‫- סמירנסבורג -‬
‫זהירות, מתוקונת. יוצאים לדרך.‬
‫קווים חלקים. עבודה יפה.‬
‫שלום.‬
‫היי.‬
‫מה אני אמור לעשות, אה?‬
‫להישאר בעיירה הקטנה הזו לנצח...‬
‫- קלאוס -‬
‫- ג'ספר -‬
‫לבלות בחברת שומר יער זקן...‬
‫להיות מוקף במשוגעים...‬
‫ולא לרצות שום דבר מעבר לכך?‬
‫- 23 בדצמבר -‬
‫- 24 בדצמבר -‬
‫טוב, אתה תעשה את החלק הזה או...?‬
‫אולי את תסיימי את אלה ו...‬
‫הם התעקשו על כך ולא רציתי להיות לא מנומס.‬
‫אני לא יודע... זה המון אדום.‬
‫מה אתם... זה יותר מדי?‬
‫לא. רק נכסה לאיילים את העיניים‬ ‫שלא תהיה להם סחרחורת.‬
‫זה הכול. אני צוחק.‬
‫זה נראה נהדר. נראה טוב. זה...‬
‫שלום, ג'ספר.‬
‫אבא? מה?‬
‫סליחה. בוא נדבר בחוץ.‬
‫קצת צפוף כאן.‬
‫אבא, מה אתה עושה כאן?‬
‫עוד לא נגמר הזמן. נשארו כמה ימים...‬
‫ארבעה עשר אלף מכתבים מסמירנסבורג?‬
‫הייתי חייב לבוא‬
‫ולראות במו עיניי.‬ ‫-אבא, אתה לא יכול סתם לצוץ ו...‬
‫רגע, מה? 14,000?‬
‫זה לא הגיוני. זה...‬ ‫-זה הגיוני.‬
‫אל תהיה צנוע כל כך.‬
‫מה הם עושים כאן?‬ ‫-הם יידעו אותי‬
‫על ההישג שלך כאן.‬
‫לא יכולנו להרשות שהישג שכזה‬ ‫יישאר ללא תגמול.‬
‫תשמע, לא יודע מה אמרו לך...‬
‫אז אתה מוכן ללכת?‬
‫ללכת? לאן?‬
‫הביתה, כמובן.‬
‫עסקה זו עסקה. העונש שלך נגמר.‬
‫הביתה?‬
‫עם משרת אישי וארוחת בוקר במיטה ו...‬
‫סדיני המשי שלי?‬
‫אתה ראוי לזה יותר מכל אחד אחר.‬
‫אינך מסכים, מר קלאוס?‬
‫אוי, הוא היה מדהים.‬
‫עודד את הילדים לכתוב מכתבים‬
‫וללכת לבית הספר.‬
‫שכנע את התושבים לעבוד למען...‬
‫מטרה כה נעלה.‬
‫אכן.‬
‫ובכן, שנלך?‬
‫קח לך דקה להיפרד, כמובן.‬
‫בבקשה, אני יכול להסביר.‬
‫אני...‬ ‫-זה ברור מאוד.‬
‫עבדת על כולם‬
‫כדי שתוכל לחזור לחיים המפנקים שלך‬ ‫בעיר הגדולה. משהו כזה?‬
‫לא. טוב,‬
‫בהתחלה אולי כן, אבל אלווה, בבקשה...‬
‫בבקשה, תחזרי.‬
‫בלי המכתבים היו מנשלים אותי,‬ ‫אבל הדברים השתנו.‬
‫מרגו.‬
‫קלאוס, תקשיב לי, אני...‬
‫כל אחד רוצה משהו בתמורה, אה?‬
‫חשבתי שקצת עבודה קשה תסדר לך את הראש,‬
‫אבל אפילו אני חייב להודות ש...‬
‫בוא נגיד רק שעתיד ורוד‬
‫מחכה לאדם שהביא את שירות הדואר‬ ‫לסמירנסבורג, זה בטוח.‬
‫ואם מדברים על העתיד,‬
‫אני מחכה בשקיקה לשיחה שלנו‬ ‫בנוגע לתוכניותיך...‬
‫אחד בחוץ, אחד נשאר.‬
‫אם תשאל אותי עכשיו מי זה, אני נשבעת!‬
‫ובכן, עוזב סוף סוף, אה?‬
‫אני...‬
‫הרם עוגן, קפטן.‬
‫נפליג מיד.‬ ‫-זו הפעם הראשונה.‬
‫תסלח לי?‬
‫מעולם לא ראיתי דוור‬ ‫עם מבט אומלל יותר ביום העזיבה‬
‫מאשר ביום ההגעה.‬
‫טוב. אני אומר שכדאי להניח לזה.‬
‫אני בטוח שזה לא ישאיר אצלו משקע‬
‫ויגרום לו לחרטה וכעס.‬
‫אל תבכי, קטנטונת.‬
‫אני חושב שפספסתי את הסירה שלי.‬
‫אז סיפרתי לו. סיפרתי לו הכול.‬
‫ואז הוא הסתובב אליי ואמר‬
‫שהוא מעולם לא היה גאה בי יותר.‬
‫והוא חיבק אותי. את מאמינה לזה?‬
‫חשבתי שהוא יכעס.‬
‫כן, בטח שאתגעגע לזה.‬
‫לבית הגדול, למילוי מיידי של כל רצונותיי,‬
‫לסדיני המשי. אוי, אלוהים, סדיני המשי.‬ ‫נוכל להחליף נושא?‬
‫בכל מקרה, כל אחד יכול לרדת מסירה.‬
‫החלק הקשה יהיה לשכנע‬ ‫את קלאוס ואלווה לתת לי...‬
‫רגע, מה זה?‬
‫אלה השבטים.‬
‫קלאוס.‬
‫לאט.‬
‫קצת...‬
‫- ג'ספר -‬
‫ובכן‬‫, תראו.‬
‫כמה שזה נוח.‬
‫מה אתם עושים כאן?‬ ‫-חשבנו לנו,‬
‫"לילדים שלנו לא מגיעה גם מתנה?"‬
‫ותראה מה זה.‬
‫כבר הכנת את הדבר שאנו הכי אוהבים בעולם.‬
‫פיניאטה גדולה ויפה.‬
‫היי, אם תשימו...‬
‫יד אחת על הצעצועים האלה, אני נשבעת ש...‬ ‫-זוזי לאחור. בסדר.‬
‫עשו כרצונכם בצעצועים.‬
‫אבל שאף אחד לא ייפגע.‬
‫שום בעיה מבחינתנו.‬
‫כמה זמן עד שהילדים יחזרו להתנהג כמו פעם‬
‫ברגע שלא ייוותרו צעצועים לשחד אותם בהם?‬
‫כמה זמן עד שהם יפנו זה כנגד זה?‬
‫וכמה זמן עד שהמבוגרים יעשו כמותם?‬
‫ג'ספר?‬
‫הדוור!‬
‫תאכלו שלג, חבורת...‬
‫הם לא מחוברים. למה הם לא מחוברים?‬
‫חשבתי שהם מחוברים. בחיים, במיליון שנה,‬
‫לא הייתי עושה מה שעשיתי‬ ‫אם לא הייתי חושב שהם מחוברים.‬
‫אחריהם!‬
‫מי משאיר מזחלת לא מחוברת ל...‬
‫השמידו את הצעצועים!‬
‫עצרו אותם בכל מחיר!‬ ‫-שלי!‬
‫שלי!‬
‫שלי...‬
‫שלי!‬
‫אני ממש צריך לנצל את העזרה שלך כאן.‬
‫"לנצל". מילה מעניינת בחרת לך.‬
‫באמת? תעשה לי עכשיו רגשות אשם?‬
‫תפרקו את הצעצועים לחתיכות!‬
‫הצעצועים!‬
‫צריך לסגור את השק.‬ ‫-מה אכפת לך?‬
‫חשבתי שהלכת.‬ ‫-נהדר. בטח.‬
‫אגיד לך מה, בוא נמשיך לשוחח‬
‫על כמה שאני בנאדם איום ‬ ‫בזמן שרוב הסיכויים שאשבור את צווארי‬
‫בניסיון להציל את צעצועי הילדים.‬ ‫-רד לשם!‬
‫עצרו את הצעצועים!‬
‫קלאוס?‬
‫מהלך יפה. איך ידעת שאני לא אעוף?‬
‫לא משנה. אל תענה.‬
‫שלי!‬
‫סע. הלך עלינו.‬
‫שלי!‬
‫מותק!‬
‫אבא עדיין גאה בך, את שומעת?‬
‫שלי?‬
‫אנחנו מאבדים צעצועים.‬
‫לא!‬
‫עצור!‬ ‫-אוי, אלוהים!‬
‫לא!‬
‫ג'ספר! עזוב!‬
‫זה לא שווה את זה!‬
‫השתגעת? לא!‬
‫רואה? קלי קלות. רק...‬
‫לא הייתי בטוחה כל כך.‬
‫חכי, לא!‬
‫לא!‬
‫העיירה הזו נבנתה על סכסוכים וטינה.‬
‫והיא תישאר כך כל עוד לכל קראם...‬
‫או לאלינגבו.‬
‫...תהיה מילה בנושא.‬
‫בואו נלך.‬
‫סיימנו כאן.‬
‫יפה אמרת. רגע, זה אומר שחזרנו לריב?‬
‫נגמרה הפסקת האש?‬
‫מחר על הבוקר.‬
‫כל מעשה טהור.‬
‫מה אמרת?‬
‫כל מעשה טהור...‬
‫מוביל לעוד כמותו.‬
‫אני חושבת שקיבלת מכה חזקה בראש, יקירי.‬
‫כדאי שתחזור לשכב.‬
‫את לא מאמינה לי? תסתובבי.‬
‫מה?‬
‫תסתובבי.‬
‫שלי.‬
‫מותק!‬ ‫-מתוק שלי!‬
‫תפסיקי מיד.‬ ‫-שלי!‬
‫מתוק!‬ ‫-מגדלון, תחזרי הנה.‬
‫בוא הנה!‬ ‫-מותק!‬
‫אמא קוראת לך.‬
‫תניחי את הילד.‬ ‫-זוכר את אמא?‬
‫את לא יודעת אם הוא נקי.‬
‫קלאוס, אני לא יודע מה לומר.‬
‫אם לא הייתי...‬
‫מה זה?‬
‫המתנות במזחלת היו מזויפות?‬
‫תסמוך עליי קצת.‬
‫לא התכוונתי לתת להם את הצעצועים.‬
‫אבל איך ידעת ש...‬ ‫-ילדים מדברים, אתה יודע?‬
‫ואם הילדים במקרה מדברים‬
‫על המזימה של הוריהם להקים אספסוף,‬
‫אז המורה מקשיבה.‬
‫זאת הייתה תוכנית פשוטה.‬
‫הם יהרסו את צעצועי הדמה ויעזבו.‬
‫אבל אז אתה צצת וסיבכת הכול. כרגיל.‬
‫אז כל זה היה לחינם?‬
‫לא הייתי אומר כך.‬
‫שנזוז?‬
‫הוא בא!‬
‫הגדול שלי!‬
‫אמרתי לך. אמרתי לך שהוא יבוא.‬
‫אמא! בואי הנה, מהר!‬
‫יש!‬ ‫-יש!‬
‫בדיוק מה שרציתי!‬ ‫-הוא בא!‬
‫אבא, אמא!‬
‫קומו! אתם חייבים לראות את זה!‬
‫החיים נמשכו.‬
‫וסמירנסבורג המשיכה להשתנות לטובה.‬
‫פואטי, אינכם חושבים?‬
‫באשר לי ולאלווה...‬
‫טוב, למה ציפיתם?‬
‫כמובן שהיא התאהבה בי.‬
‫בכל שנה, בעונת חג המולד,‬ ‫המכתבים החלו להגיע.‬
‫בכל פעם יותר ויותר,‬
‫וממקומות רחוקים יותר.‬
‫היינו חייבים להרחיב את הפעילות,‬ ‫בדיוק כמו שתכננו.‬
‫יותר ילדים, יותר צעצועים, יותר עיירות.‬
‫כל כך בהיר שאפשר לראות בלילה.‬
‫תסתכל שם! רואה את האדום והצהוב שבקצוות?‬
‫השנים חלפו.‬ ‫-יש לך קפה להציע‬
‫לדוור השכונתי שלך?‬
‫מה זה על הפנים שלך?‬
‫אתה לא אוהב? זה נראה עליי טוב, לא?‬
‫תאמר את האמת. אלווה שונאת אותו.‬
‫כל שנה טובה מקודמתה.‬
‫ואז, בשנה ה-12...‬
‫אני בא, אהובתי.‬
‫חיפשתי אותו בכל מקום.‬
‫שאלתי את כולם,‬
‫אבל לא הצלחנו למצוא אותו.‬
‫בלי שום פרידה.‬
‫בלי שום הסבר.‬
‫כלום.‬
‫זה היה כאילו הוא פשוט...‬
‫התפוגג.‬
‫בסדר.‬
‫יש לי כאן שני משלוחים דחופים, אדוני המנהל!‬
‫המכתבים נכנסים למעטפה.‬
‫עליך לבייל את המכתב.‬
‫בול נוסף.‬
‫חתום, אטום ומוכן לשליחה!‬
‫לילה טוב, ילדים.‬ ‫-לכו לישון.‬
‫לילה טוב, אמא. לילה טוב, אבא.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫מה שקרה לו לאחר מכן...‬
‫האיך והלמה...‬
‫אין לי שום מושג קלוש.‬
‫הפסקתי לנסות להבין את זה כבר לפני זמן רב.‬
‫מה שאני כן יודע...‬
‫זה שפעם בשנה...‬
‫אני פוגש את החבר שלי.‬
‫- מוקדש לזכרה של מרי לשר -‬