ORIGINALNI NETFLIX DOKUMENTARAC
U ovom je gradu u Ukrajini nekad živjelo gotovo 50 000 ljudi.
Tu je bilo sve što zajednici treba
za ugodan život.
No 26. travnja 1986.
naglo je postao nepogodan za život.
Eksplodirala je obližnja nuklearna elektrana Černobil.
Za manje od 48 sati
grad je bio evakuiran.
Otad nitko više ne živi ovdje.
Eksplozija je bila rezultat lošeg planiranja i ljudske pogreške.
Pogreške.
To je uzrokovalo ekološku katastrofu koja je imala učinak diljem Europe.
Mnogi su je smatrali najskupljom
u povijesti čovječanstva.
No Černobil je bio izdvojeni događaj.
Istinska tragedija našeg vremena još se odvija diljem planeta
i jedva je uočljiva na dnevnoj bazi.
Govorim o gubitku divljine na našem planetu,
kao i njegove bioraznolikosti.
Živi svijet jedinstveno je i spektakularno čudo.
Milijarde jedinki milijuna biljnih i životinjskih vrsta,
koje su zapanjujuće raznovrsne i bogate,
surađuju kako bi profitirale od sunčeve energije
i minerala iz tla.
Životi su im isprepleteni tako da se međusobno podržavaju.
Oslanjamo se na ovaj fino podešen stroj za podržavanje života,
a on ovisi o bioraznolikosti kako bi glatko funkcionirao.
Ipak, način na koji mi ljudi živimo sad na Zemlji
uzrokuje pad bioraznolikosti.
I to se događa kao rezultat lošeg planiranja i ljudske pogreške.
I to će dovesti do ovog što vidimo ovdje.
Mjesto u kojem ne možemo živjeti.
Prirodni svijet blijedi.
Dokazi su posvuda.
To se dogodilo tijekom mog života. Vidio sam to vlastitim očima.
Ovaj je film moje svjedočanstvo
i moja vizija budućnosti.
Priča o tome kako smo počinili našu najveću pogrešku
i kako, ako djelujemo odmah,
možemo to popraviti.
Ja sam David Attenborough
i imam 93 godine.
Imao sam izuzetan život.
Tek sada cijenim koliko izuzetan.
Imao sam sreću da provedem život
istražujući divljinu našeg planeta.
Proputovao sam svaki dio planeta.
Iskusio sam živi svijet iz prve ruke,
svu njegovu raznolikost i čudesnost.
Zapravo, ne mogu zamisliti bilo kakav drukčiji način života.
Oduvijek sam bio strastveni istraživač,
volio sam pustolovine
i učio o svijetu divljine.
Učim i dalje,
jednako kao i kada sam bio dječak.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 2,3 MILIJARDE
UGLJIKA U ATMOSFERI: 280 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 66 %
Svijet je tada bio vrlo drukčiji.
Vrlo smo malo znali
o tome kako živi svijet funkcionira.
To se zvalo prirodoslovlje
jer je u osnovi riječ o tome.
Povijest prirode.
Volio sam ovdje doći kao dječak jer je ovo pogon za preradu željeza,
ali je bio napušten.
Sve je ovo bilo raščišćeno. Kamenolom je tek bio zatvoren.
Kad sam bio dječak,
proveo sam sve slobodno vrijeme
među kamenjem na mjestima poput ovoga,
tražeći zakopano blago.
Fosili.
Ovo se stvorenje zove amonit.
Sama životinja živjela je u ovoj šupljini
i protezala pipce prema van da ulovi plijen.
Živjela je prije oko 180 milijuna godina.
Ova nosi znanstveno ime Tiltonicerus
jer je prva ikad nađena ovdje kod kamenoloma u Tiltonu,
u središtu Engleske.
S vremenom sam počeo učiti o evolucijskoj povijesti Zemlje.
Većinom je to priča o sporoj, stalnoj promjeni.
Tijekom milijardi godina
priroda je izradila čudesne oblike,
od kojih je svaki složeniji i potpuniji od prethodnog.
To je strahovito složen rad.
I zatim, otprilike svakih sto milijuna godina,
nakon svih tih mukotrpnih procesa,
dogodi se katastrofa.
Masovno izumiranje.
Veliki broj vrsta nestane
i naglo ih zamijeni nekolicina.
Poništena je čitava evolucija.
Možete to vidjeti.
Crta u slojevima stijene,
granica koja označava duboku, brzu, globalnu promjenu.
Ispod crte
nalazi se mnoštvo oblika života.
A vrlo malo iznad nje.
Masovno izumiranje dogodilo se pet puta
u četiri milijarde godina povijesti života.
Posljednji se put to dogodilo
kad je okončana era dinosaura.
Udar meteora uzrokovao je katastrofalnu promjenu
u uvjetima na Zemlji.
Izbrisano je 75 % svih vrsta.
Život se morao iznova izgraditi.
Već 65 milijuna godina
radi na obnovi živog svijeta...
sve do nastanka svijeta kakav znamo.
Našeg doba.
Znanstvenici ga zovu holocen.
Holocen je jedan od najstabilnijih perioda
u dugoj povijesti našeg planeta.
Već 10 000 godina
prosječna temperatura nije porasla niti pala
za više od jednog stupnja Celzijusa.
A raskošan živi svijet koji buja oko nas
bio je ključ ove stabilnosti.
Fitoplankton na površini oceana
i goleme šume na sjeveru
pomogli su izbalansirati atmosferu
vezivanjem ugljika.
Golema stada u nizinama
održala su travnjake bogatima i plodnima,
gnojeći tlo.
Mangrove šume i koraljni grebeni duž tisuća kilometara obale
pružaju utočište podmlatku ribljih vrsta koji sa zrelošću kreće u otvoreno more.
U debelom pojasu džungli oko ekvatora
biljke su nagomilane jedna na drugu
kako bi uhvatile što više sunčeve energije,
unoseći tako vlagu i kisik
u globalna strujanja zraka.
Razmjer polarnog leda ključan je
jer svojom bijelom površinom odbija sunčevu svjetlost
i tako hladi cijelu Zemlju.
Bioraznolikost holocena doprinijela je postizanju stabilnosti.
I čitav živi svijet
utonuo je u nježan, pouzdan ritam:
godišnja doba.
U tropskim nizinama
suha i kišna sezona svake se godine glatko i precizno izmjenjuju.
U Aziji vjetrovi stvaraju monsune u točno određenom trenutku.
U sjevernim regijama
temperature porastu u ožujku,
pokrenu proljeće
i ostaju visoke
sve do listopada kad padnu
i donesu jesen.
Holocen je bio naš rajski vrt.
Njegov ritam godišnjih doba bio je tako pouzdan
da je našoj vrsti dao jedinstvenu priliku.
Izumili smo poljoprivredu.
Naučili smo iskoristiti godišnja doba
da dobijemo urod.
Uslijedila je povijest ljudske civilizacije.
Naraštaji su se mogli razvijati i napredovati
samo zato što su se mogli pouzdati
u živi svijet koji nam pruža potrebne uvjete.
Ritam napretka nije sličio ničemu što se može naći u fosilnom zapisu.
Naša je inteligencija promijenila način na koji se razvijamo.
U prošlosti
životinje su morale razviti neke fizičke sposobnosti
da si promijene živote.
No mi smo to mogli postići idejama.
A ideja se mogla prenositi s jednog naraštaja na idući.
Mijenjali smo ono što vrsta može postići.
Nekoliko milenija nakon što je to počelo,
odrastao sam u pravom trenutku.
RUJAN 1954.
Početak moje karijere u mojim 20-ima
poklopio se s razvojem globalnog zračnog putovanja.
Imao sam privilegiju da budem među prvima
koji su temeljito iskusili raskoš života
koji je bio rezultat nježne klime holocena.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 2,7 MILIJARDE
UGLJIKA U ATMOSFERI: 310 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 64 %
Kamo god sam išao,
bilo je divljine.
Blistava obalna područja.
Nepregledne šume.
Beskrajni pašnjaci.
Mogli ste letjeti satima iznad netaknute divljine.
I bio sam tamo.
Zapravo, tražili su me da istražim ta mjesta
i zabilježim čuda prirodnog svijeta za ljude koji su ostali kod kuće.
Bilo je lako.
Ljudi nikad nisu vidjeli pangoline na televiziji.
Niti ljenjivce.
Nikad nisu vidjeli središte Nove Gvineje.
To je bio najbolji period mog života.
Najbolji period naših života.
Završio je Drugi svjetski rat,
tehnologija nam je olakšavala živote.
Ritam promjene postajao je sve brži.
Činilo se da ništa ne može ograničiti naš progres.
Budućnost se činila uzbudljivom.
Mislili smo da će nam donijeti sve o čemu smo sanjali.
To je bilo prije nego što smo osvijestili probleme.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 3 MILIJARDE
UGLJIK U ATMOSFERI: 315 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 62 %
RUJAN 1960.
Prvi sam put posjetio istočnu Afriku 1960.
Tada se činilo nezamislivo
da bismo mi, jedna vrsta,
jednog dana mogli imati moć
da ugrozimo sam opstanak divljine.
Masajska riječ „Serengeti“ znači „beskrajne nizine“.
Oni koji žive ovdje znaju da je opis prikladan.
Možete biti na jednom mjestu u Serengetiju
i ne vidjeti nijednu životinju.
A iduće jutro...
milijun gnuova.
250 000 zebri.
Pola milijuna gazela.
Nekoliko dana poslije...
nestali su iza obzora.
Može vam se oprostiti ako pomislite
da su ove nizine beskrajne,
kada mogu progutati takvo krdo.
Tek je vizionarski znanstvenik Bernhard Grzimek
objasnio da to nije istina.
Zajedno sa sinom slijedio je krda avionom
preko obzora.
Slijedili su ih dok su se kretali preko rijeka,
kroz šume i preko državnih granica.
Otkrili su da je krdima Serengetija
potrebno golemo područje zdravih pašnjaka da bi funkcionirali
i da bi se krda smanjila bez tako golemog prostora
te bi se čitav ekosustav urušio.
Meni je poanta bila jasna.
Divlje je posve različito od neograničenog. Ograničeno je.
Treba zaštitu.
Nekoliko godina poslije
ta je ideja svima postala očita.
Motori su spremni.
Četiri, tri, dva,
jedan,
nula.
Bio sam u TV studiju
kad je lansirana misija Apollo.
PROSINAC 1968.
Tada se prvi put čovjek
otisnuo dovoljno daleko od Zemlje
da vidi cijeli planet.
KUĆNA VIDEA
Ovo su vidjeli.
Svi mi smo to vidjeli.
Naš planet.
Ranjiv i izoliran.
Jedan od izuzetnih aspekata
bio je to što je svijet mogao gledati dok se to događalo.
Izuzetno je bilo to što možete vidjeti
ono što čovjek u svemiru vidi,
i to istodobno.
Vrlo se dobro sjećam te prve snimke.
Vidjeli ste plavu kuglicu,
plavu sferu okruženu tamom,
i shvatili da je to Zemlja.
I da ta jedna snimka sadrži čitavo čovječanstvo
i ništa više osim osobe u svemirskom brodu
koja to snima.
To je posve promijenilo mentalni sklop čovječanstva.
Naš dom nije bio neograničen.
Naše je postojanje imalo granice.
Ponovno smo otkrili temeljnu istinu.
U konačnici smo vezani
i ovisimo o ograničenom prirodnom svijetu oko nas.
Ta je istina definirala naš način života u pretpovijesti,
dobu prije poljoprivrede i civilizacije.
Čak i dok su neki od nas kročili na Mjesec,
neki drugi su i dalje živjeli na taj način
u najudaljenijim dijelovima planeta.
SVIBANJ 1971.
Godine 1971.
krenuo sam u potragu
za nekontaktiranim plemenom u Novoj Gvineji.
Pripadnici tog naroda bili su lovci-skupljači,
kao i čitavo čovječanstvo prije poljoprivrede.
Živjeli su u malim skupinama i nisu uzimali mnogo.
Rijetko su jeli meso.
Resursi koje su crpili sami su se prirodno obnavljali.
U radu su se služili tradicionalnom tehnologijom
i tako živjeli na održiv način,
na način koji se mogao nastaviti zauvijek.
To je bilo u snažnom kontrastu sa svijetom koji sam znao.
Svijetom koji je svaki dan zahtijevao sve više.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 4,3 MILIJARDE
UGLJIKA U ATMOSFERI: 335 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 55 %
Drugu polovicu 1970-ih proveo sam putujući svijetom
i snimajući seriju koju sam dugo sanjao,
zvanu Život na Zemlji.
To je priča o evoluciji života i njegovoj raznolikosti.
Bila je snimana u 39 zemalja.
Snimili smo 650 vrsta,
proputovali smo 2,5 milijuna kilometara.
Takva je predanost potrebna
ako želite uopće početi stvarati portret živog svijeta.
No uočili smo
da je neke od tih životinja sve teže naći.
SIJEČANJ 1978.
Kad sam snimao planinske gorile,
ostalo ih je samo 300 u zabačenoj džungli u središnjoj Africi.
Mladunci gorile smatrani su premijom,
krivolovci bi ubili desetak odraslih radi jednog mladunca.
Približio sam se toliko jer su gorile bile navikle na ljude.
Na životu ih se moglo održati
samo ako su rendžeri s njima svaki dan.
Proces izumiranja koji sam vidio kao dječak...
u stijenama...
Sad postajem svjestan svega što se događalo oko mene...
životinjama koje sam poznavao.
Našim najbližim rođacima.
Mi smo bili odgovorni.
To je otkrilo grubu stvarnost.
Kad je ta vrsta postala našom metom,
na Zemlji više nije bilo mjesta gdje su se mogli sakriti.
Kitove su ubijale flote industrijskih kitolovaca 1970-ih.
Najvećih kitova, plavetnih,
bilo je samo nekoliko tisuća tada.
Bilo ih je praktički nemoguće naći.
Našli smo grbave kitove kod Havaja
samo slušajući njihov zov.
Upravo smo snimili ovu snimku
pomoću podvodnog mikrofona u Tihom oceanu kod Havaja.
VELJAČA 1978.
Poslušajte.
Ovakve su snimke otkrile
da su pjesme grbavih kitova duge i složene.
Grbavi kitovi koji žive u istom području uče pjesme jedni od drugih.
Te pjesme imaju određene teme i varijacije
koje se razvijaju s vremenom.
Njihove žalobne pjesme bile su ključne
za preobrazbu ljudskog stava prema njima.
Pozdrav, Vostok. Mi smo Kanađani.
Molimo vas, prestanite ubijati kitove.
Životinje koje su smatrane
izvorom ulja i mesa
postale su... osobnosti.
Mi smo muškarci i žene i govorimo u ime djece:
„Molimo vas, prestanite ubijati kitove.“
Životinje smo doveli do izumiranja više puta u našoj povijesti.
No kada je to postalo vidljivo,
više nije bilo prihvatljivo.
Ubijanje kitova više se nije smatralo lovom, već zločinom.
PRESTANITE UBIJATI KITOVE
Naglo se razvila snažna kolektivna svijest.
Nitko nije želio izumiranje životinja.
Ljudi su počeli mariti za svijet prirode
dok su postajali svjesni prirodnog svijeta.
Tada smo imali sredstva da osvijestimo ljude diljem svijeta.
Kada je Život na Zemlji emitiran 1979.,
već sam bio u svojim 50-ima.
Na planetu je bilo dvostruko više ljudi
nego u doba kad sam bio rođen.
Vi i ja pripadamo najraširenijoj
i najdominantnijoj životinjskoj vrsti na Zemlji.
Definitivno smo najbrojnija vrsta velike životinje.
Danas nas ima oko četiri milijarde,
a do toga smo došli astronomskom brzinom.
Sve se dogodilo u zadnjih 2000 godina.
Oslobodili smo se ograničenja
koja su upravljala aktivnostima i brojem drugih životinja.
Oslobodili smo se.
Odvojili smo se od ostatka živog svijeta na Zemlji
i živimo na drukčiji način.
Naši su grabežljivci uklonjeni.
Većina naših bolesti došla je pod kontrolu.
Naučili smo proizvoditi hranu po potrebi.
Ništa nas više nije ograničavalo.
Ništa nas nije moglo zaustaviti.
Osim da se sami zaustavimo.
Nastavili bismo crpiti Zemlju
sve dok je ne iscrpimo.
Ne bi bilo dovoljno spasiti pojedinu vrstu, čak ni skupinu.
Čitava će staništa uskoro početi nestajati.
Prvi sam put svjedočio uništenju čitavog staništa u jugoistočnoj Aziji.
1950-ih tri četvrtine Bornea bile su prekrivene prašumom.
Čuli smo lomljenje grančica ispred
i ondje, samo nekoliko metara dalje,
uočili smo veliki krznati, crveni oblik kako se njiše u krošnji:
orangutana.
Do kraja stoljeća
prašume Bornea prepolovljene su.
Prašume su osobito dragocjena staništa.
U njima živi više od pola kopnenih vrsta.
Ondje evolucija pokazuje svoj vrhunski dizajnerski talent.
Brojne od više milijuna vrsta u šumi imaju malen broj jedinki.
Svaka igra ključnu ulogu.
Majke orangutana moraju provesti deset godina s mladuncima
i učiti ih koje voće vrijedi jesti.
Bez te obuke
ne bi mogli odigrati svoju ulogu u širenju sjemenki.
Budući naraštaji brojnih vrsta stabala bili bi ugroženi,
a raznolikost drveća ključna je za prašumu.
Na malom komadu tropske prašume,
može biti 700 različitih vrsta stabala,
jednako kao u čitavoj Sjevernoj Americi.
Ipak, tu zapanjujuću raznolikost pretvaramo u ovo:
monokulturu palmi.
Stanište koje je mrtvo u usporedbi s prašumom.
Vidite ovu zelenu kulisu s pokojom pticom.
I mislite da je to možda u redu.
No iz helikoptera vidjet ćete potez od oko kilometra,
a iza tog poteza
nema ničega osim urednih redova palmi.
Postoji dvostruka motivacija za krčenje šuma.
Ljudi prvo profitiraju od drvnog materijala,
a zatim od obrađivanja sada dostupne zemlje.
Zato smo porezali tri trilijuna stabala diljem svijeta.
Pola svjetskih prašuma već je raskrčeno.
Ono što se događa danas samo je posljednje poglavlje
u globalnom procesu koji traje tisućljećima.
Deforestacija Bornea smanjila je populaciju orangutana za dvije trećine
otkad sam vidio jednog prije više od 60 godina.
Ne možemo zauvijek raskrčivati prašume.
Sve što ne možemo raditi zauvijek po definiciji je neodrživo.
Ako su naši postupci neodrživi,
šteta se gomila
do točke kada se čitav sustav uruši.
Nijedan ekosustav, koliko god bio velik, nije siguran.
Čak i ako je velik poput oceana.
Ovo je stanište bilo tema serije Plavi planet,
koju smo snimali krajem devedesetih.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 5,9 MILIJARDE
UGLJIKA U ATMOSFERI: 335 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 46 %
To je bila zapanjujuća vizija posve nepoznatog svijeta,
svijeta koji je postojao od početka vremena.
Niste imali pojma da sve to uopće postoji,
u takvom mnoštvu boja
i tako nevjerojatno lijepo.
I sve potpuno neometano vašom prisutnošću.
Ocean je velikim dijelom prazan.
No na nekim mjestima postoje žarišta
gdje struje donose hranjive tvari na površinu
i tako potiču bujanje života.
Na takvim se mjestima
okupljaju golema jata riba.
Problem je u tome što su ribarske flote jednako vješte u pronalaženju tih žarišta
kao i same ribe.
Kada ih nađu,
lako mogu uloviti koncentrirana jata.
Tek su 1950-ih
velike ribarske flote prvi put ušle u međunarodne vode...
kako bi ubrale plodove otvorenih oceana diljem svijeta.
Uklonili su 90 % velikih riba u moru.
Isprva su lovili mnogo riba u svoje mreže.
No za samo nekoliko godina
mreže diljem svijeta vraćale su se prazne.
Ribarenje je uskoro tako oslabilo
da su države počele subvencionirati flote da održe industriju.
Bez velikih riba i ostalih morskih grabežljivaca,
hranidbeni lanac oceana ne funkcionira dobro.
Grabežljivci pomažu da hranjive tvari ostanu u osunčanim vodama oceana,
reciklirajući ih tako da se plankton uvijek iznova može njima hraniti.
Bez grabežljivaca
hranjive tvari potonu u dubinu na više stoljeća
i žarišta se počinju smanjivati.
Oceani počinju umirati.
Život u oceanu propada i u plićinama.
Godine 1998. filmska ekipa Plavog planeta
naišla je na događaj koji je tada bio slabo poznat.
Koraljni grebeni postajali su bijeli.
Do izbjeljivanja dolazi jer koralji istiskuju alge
koje žive simbiotski u njihovim tijelima.
Kad to vidite prvi put,
možete pomisliti da je prekrasno,
no odjednom shvatite da je tragično.
Jer ono što gledate zapravo su kosturi,
kosturi mrtvih bića.
Bijele koralje na kraju uguši morska trava
i greben se iz zemlje čuda pretvara...
u pustoš.
Isprva je izbjeljivanje grebena bio misterij.
No znanstvenici su počeli otkrivati
da se izbjeljivanje grebena
može povezati sa zagrijavanjem oceana.
Neko vrijeme
klimatolozi su upozoravali da bi se planet mogao zagrijati
uslijed izgaranja fosilnih goriva
te otpuštanja ugljikova dioksida
i drugih stakleničkih plinova u atmosferu.
Osjetna promjena u atmosferskom ugljiku
uvijek je ugrožavala stabilnost Zemlje.
To je bila značajka svih pet izumiranja.
U prethodnim slučajevima bila je potrebna vulkanska aktivnost duga do milijun godina
da izvuče dovoljno ugljika iz Zemlje
i tako pokrene katastrofu.
Sagorijevanjem organizama koji su nastajali milijunima godina,
kao što su ugljen i nafta, i to odjednom,
uspjeli smo postići isti učinak za manje od 200 godina.
Globalna temperatura zraka bila je relativno stabilna do 1990-ih,
no sada je jasno
da je to bilo samo zato što je ocean apsorbirao višak vrućine
i tako prikrivao naš učinak.
To mi je bila prva indikacija
da Zemlja počinje gubiti ravnotežu.
Najzabačenije se stanište nalazi na krajnjem sjeveru i jugu planeta.
ŽIVOT U ZAMRZIVAČU, 1993.
Posjećivao sam polarne regije tijekom niza desetljeća.
ZAMRZNUTI PLANET, 2011.
To su uvijek bila nezamisliva mjesta
s krajolicima kakvih nema nigdje drugdje na Zemlji
i jedinstvenim vrstama koje su prilagođene životu u ekstremnim uvjetima.
No taj se daleki svijet mijenja.
U moje vrijeme vidio sam kako arktička ljeta postaju sve toplija.
Stigli smo na lokacije gdje smo očekivali velika područja leda,
a nismo našli ništa.
Uspjeli smo čamcem stići na otoke
koji su kroz povijest bili nedostupni
jer su stalno bili zablokirani ledom.
Do 2011., kada je Zamrznuti planet emitiran,
uzroci tih promjena bili su već jasni.
Ocean je davno izgubio sposobnost da apsorbira višak vrućine
koji uzrokuju naše aktivnosti.
Zato je danas
prosječna globalna temperatura viša za jedan stupanj Celzijusa
nego u doba kad sam rođen.
Ta je promjena brža od bilo koje druge u posljednjih 10 000 godina.
Ljetni morski led na Arktiku smanjio se za 40 % u 40 godina.
Naš planet gubi led.
Ovaj najočuvaniji i najudaljeniji ekosustav kreće se prema katastrofi.
Naš je učinak sad istinski globalan.
Naš je učinak sad istinski dubok.
Naš bezglavi napad na planet
konačno je počeo mijenjati temelje živog svijeta.
Izlovili smo 30 % ribljih zaliha
do kritičnog broja.
Svake godine posiječemo više od 15 milijardi stabala.
Gradnjom brana, zagađivanjem i iscrpljivanjem rijeka i jezera
smanjili smo populacije riječnih vrsta
za više od 80 %.
Divlje zamjenjujemo pitomim.
Većina plodnog tla na Zemlji
sada su poljoprivredna područja.
70 % ptica na planetu su domaće ptice.
Golema većina su kokoši.
Mi činimo više od trećine mase svih sisavaca na Zemlji.
60 % čine životinje koje uzgajamo radi mesa.
Ostatak, od miševa do kitova, čini samo četiri posto.
To je sada prvenstveno naš planet,
kojim upravlja čovječanstvo za potrebe čovječanstva.
Malo je ostalo ostatku živog svijeta.
Otkad sam počeo snimati 1950-ih,
populacije divljih životinja smanjile su se više nego dvostruko.
Gledam sad ove slike
i shvaćam da iako sam kao mladić
mislio da sam u divljini
i da imam pristup netaknutom prirodnom svijetu,
to je bila iluzija.
Šume, nizine i mora već su se praznili.
Svijet nije tako divlji kao što je nekad bio.
Uništili smo ga.
Nismo ga samo pokvarili, već smo posve...
Uništili smo taj svijet.
Svijet netaknut ljudskim djelovanjem više ne postoji.
Ljudska su bića pregazila svijet.
To je moje svjedočanstvo.
Priča o globalnom padu tijekom jednog životnog vijeka.
No tu nije kraj.
Nastavimo li u ovom smjeru,
štetu koja je definirala moj životni vijek
nadmašit će šteta koja tek slijedi.
SVJETSKO STANOVNIŠTVO: 7,8 MILIJARDI
UGLJIKA U ATMOSFERI: 415 ČESTICA PO MILIJUNU
PREOSTALA DIVLJINA: 35 %
Prema znanstvenim predviđanjima, da sam rođen danas,
svjedočio bih sljedećem.
2030-E
Amazonska prašuma toliko je posječena
da ne može više proizvoditi dovoljno vlage
i degradira u suhu savanu,
što uzrokuje katastrofalno nestajanje vrsta
i mijenja globalni hidrološki ciklus.
Istodobno,
na Arktiku ljeti više nema leda.
Bez bijele polarne kape,
manje sunčeve energije odbijat će se natrag u svemir
i porast će brzina globalnog zatopljenja.
2040-E
Na sjeveru će se odmrznuti zaleđeno tlo
i otpustiti metan,
staklenički plin koji je višestruko moćniji od ugljikovog dioksida,
što će drastično ubrzati stopu klimatske promjene.
2050-E
Dok se ocean nastavlja zagrijavati i postaje sve kiseliji,
koraljni grebeni diljem svijeta odumiru.
Dolazi do velikog pada ribljih populacija.
2080-E
Globalna proizvodnja hrane ulazi u krizu
uslijed prekomjernog iscrpljivanja tla.
Kukci oprašivači nestaju,
a klima postaje sve nepredvidljivija.
2100-E
Naš planet postaje topliji za četiri stupnja Celzijusa.
Veliki dijelovi Zemlje nepogodni su za život.
Milijuni ljudi postali su beskućnici.
Šesto masovno izumiranje...
već je itekako u tijeku.
Ovaj niz jednosmjernih vrata...
donosi neponištivu promjenu.
Unutar životnog vijeka idućeg naraštaja,
sigurnost i stabilnost holocena,
našeg rajskog vrta...
bit će izgubljena.
UN-OVA KONFERENCIJA O KLIMATSKIM PROMJENAMA, 2018.
Suočavamo se s katastrofom koju je prouzročio čovjek,
i to globalnih razmjera.
Naša najveća prijetnja u više tisućljeća.
Ne poduzmemo li nešto,
urušavanje naše civilizacije
i izumiranje velikog dijela prirodnog svijeta...
već se nazire.
No što više odgađamo,
bit će teže nešto učiniti u vezi toga.
Mogli biste lijepo otići u mirovinu.
No sada želite...
objasniti nam u kakvoj smo se opasnosti našli.
Na neki način...
želio bih da ne sudjelujem u ovoj borbi.
Jer želio bih da borbe nema ili da nije nužna.
No imao sam nevjerojatnu sreću
i sigurno bih osjećao snažnu krivnju...
da vidim probleme
i odlučim ih ignorirati.
SVJETSKI EKONOMSKI FORUM
NAŠ PLANET
Penjanje preko zbijene mase tijela jedini je put preko gužve.
Oni ispod nas mogu biti zgnječeni nasmrt.
Suočavamo se s...
kolapsom živog svijeta,
koji je omogućio rođenje naše civilizacije
i na koji se oslanjamo u svakom aspektu naših života.
Nitko ne želi da se to dogodi.
Nitko od nas ne može si to priuštiti.
Dakle, što ćemo?
Prilično je jednostavno.
Cijelo nam je vrijeme pred očima.
Kako bi planet postao opet stabilnim,
moramo obnoviti njegovu bioraznolikost...
koju smo uklonili.
To je jedini izlaz iz ove krize koju smo stvorili.
Moramo vratiti divljinu u svijet.
Vraćanje divljine u svijet jednostavnije je nego što mislite,
a promjene koje moramo napraviti koristit će upravo nama samima
i naraštajima koji dolaze.
Za 100 godina
naš bi planet mogao opet postati divlje mjesto.
Reći ću vam kako.
Svaka druga vrsta na Zemlji dosegne maksimalnu populaciju
nakon nekog vremena.
Broj koji se može održati samo na prirodnim resursima.
Budući da nas ništa nije ograničavalo,
naš je broj dramatično narastao tijekom mog života.
Prema sadašnjim predviđanjima,
na Zemlji će do 2100. živjeti 11 milijardi ljudi.
No moguće je usporiti, čak i zaustaviti rast stanovništva
mnogo prije nego što dosegne tu točku.
Standard života u Japanu naglo je porastao u drugoj polovici 20. stoljeća.
S poboljšanjem zdravstvene skrbi i obrazovanja,
rasla su očekivanja ljudi i prilike
te je pao natalitet.
Godine 1950. japanska obitelj vjerojatno bi imala troje ili više djece.
Do 1975. prosjek je bio dvoje.
Rezultat je to da se stanovništvo sada stabiliziralo
i jedva se promijenilo od 2000.
Postoje znakovi da se to počelo događati diljem svijeta.
Kako se nacije razvijaju,
ljudi sve češće odluče imati manje djece.
Broj djece koji se rađa diljem svijeta svake godine
uskoro će prestati rasti.
Ključan razlog zašto stanovništvo i dalje raste
je to što mnogi od nas žive dulje.
U nekoj točki u budućnosti
stanovništvo će dosegnuti prvi vrhunac.
Što se ranije to dogodi,
bit će lakše učiniti sve drugo.
Budemo li uporno radili na uklanjanju siromaštva,
svima omogućili pristup zdravstvenoj skrbi
i omogućili djevojkama da se školuju što dulje,
do vrhunca može doći ranije i može se zaustavi na nižoj razini.
Zašto ne bismo željeli učiniti sve to?
Davanje većih životnih mogućnosti svima
nešto je što ionako želimo.
Cilj je podignuti standard života diljem svijeta,
a pritom ne povećati naš učinak na taj svijet.
To možda zvuči nemoguće,
no načini da to učinimo doista postoje.
Živi svijet funkcionira na solarni pogon.
Biljke na Zemlji upijaju
tri trilijuna kilovat-sati solarne energije svaki dan.
To je gotovo 20 puta više od energije koju trebamo.
Zamislite da prestanemo koristiti fosilna goriva
i da svijet funkcionira na pogon vječnih prirodnih energija:
sunca, vjetra, vode i geotermalne energije.
Na prelasku stoljeća
Maroko je gotovo svu energiju dobivao iz uvozne nafte i plina.
Danas generira 40 % potrebne energije unutar zemlje
putem mreže obnovljivih elektrana,
među kojima je najveća farma solarne energije na svijetu.
S obzirom na položaj na rubu Sahare
i izravnu povezanost s južnom Europom,
Maroko bi mogao biti izvoznik solarne energije do 2050.
Predviđa se da će kroz 20 godina
obnovljivi resursi biti glavni izvori energije.
No možemo ih učiniti jedinim izvorom.
Ludo je da naše banke ulažu naše mirovine u fosilno gorivo,
kada upravo to gorivo ugrožava budućnost za koju štedimo.
Obnovljiva budućnost imat će mnogo dobrobiti.
Energija će svugdje biti cjenovno pristupačnija,
naši će gradovi biti čišći i tiši,
a obnovljiva energija nikad neće presušiti.
Živi svijet ne može funkcionirati bez zdravog oceana,
a ne možemo ni mi.
Ocean je ključni saveznik
u našoj bici za smanjenje ugljika u atmosferi.
Što je raznovrsniji,
bolje obavlja taj posao.
I naravno, ocean nam je svima važan
kao izvor hrane.
Ribarenje je najveća „žetva“ divljih životinja na svijetu
i radimo li to ispravno,
može se nastaviti...
jer u toj igri svatko izvuče neku korist.
Što je morsko stanište zdravije,
bit će više riba,
i moći ćemo jesti više riba.
Palau je otočna država u Tihom oceanu,
koja ovisi o koraljnim grebenima zbog ribarenja i turizma.
Kad se broj riba počeo smanjivati,
stanovnici Palaua ograničili su ribarenje,
a u brojnim područjima posve ga zabranili.
Zaštićene riblje populacije uskoro su postale tako zdrave
da su se proširile u područja gdje je ribarenje dopušteno.
Kao rezultat,
ulov mjesnih ribara je narastao,
a istodobno su se oporavili grebeni.
Zamislite da države diljem svijeta usvoje sličan pristup.
Prema procjenama, ako se ribolov zabrani u trećini obalnih područja,
i dalje ćemo dobivati potrebnu količinu riba.
U međunarodnim vodama
UN pokušava stvoriti najveću zonu zabrane ribolova na svijetu.
Jednim bismo činom
preobrazili otvoreni ocean,
koji su dosad iscrpljivale subvencionirane ribarske flote,
u divljinu koja bi nam svima pomogla u borbi protiv klimatske promjene.
Najveći rezervat divljine na svijetu.
Kad je riječ o kopnu,
moramo radikalno smanjiti poljoprivredna područja
da napravimo prostor za povratak divljine,
a najbrži i najučinkovitiji način da to učinimo
jest da promijenimo svoju prehranu.
Veliki mesojedi rijetki su u prirodi
jer je potrebno mnogo plijena za opstanak svake jedinke.
Na svakog grabežljivca u Serengetiju
dolazi više od 100 životinja koje su im potencijalni plijen.
Kad god odabiremo komad mesa,
nesvjesno zahtijevamo
velik komad prostora.
Planet ne može izdržati milijarde velikih mesojeda.
Naprosto nema prostora.
Da svi prehranu temeljimo većinom na biljkama,
trebali bismo samo pola zemlje koju trenutačno koristimo.
Budući da bismo tada bili posvećeni uzgoju biljaka,
znatno bismo povećali urod zemlje.
Nizozemska spada među najgušće naseljene zemlje svijeta.
Prepuna je malih obiteljskih farmi
i nema prostora za širenje.
Nizozemski farmeri postali su stručnjaci za izvlačenje maksimuma iz svakog hektara.
Sve više to rade na održiv način,
povećavši urod desetorostruko u dva naraštaja,
dok istodobno koriste manje vode,
pesticida i gnojiva
te otpuštaju manje ugljika.
Usprkos veličini,
Nizozemska je sada drugi najveći izvoznik hrane.
Možemo primijeniti niskotehnološka i visokotehnološka rješenja
kako bismo proizvodili više hrane iz mnogo manje zemlje.
Možemo početi proizvoditi hranu na novim mjestima.
U zatvorenim prostorima u gradovima.
Čak i u mjestima gdje uopće nema zemlje.
Usavršavanjem našeg pristupa poljoprivredi
obrnut ćemo proces masovne kupnje velikih zemljišta
koji je u tijeku otkad smo počeli obrađivati zemlju.
To je ključno jer hitno trebamo osloboditi svu zemlju.
Šume su temeljna sastojnica oporavka našeg planeta.
One su najbolja tehnologija koju priroda ima za vezivanje ugljika
te su središta bioraznolikosti.
I opet, te dvije osobine surađuju.
Što su šume raznovrsnije i što imaju više divljine,
učinkovitije upijaju ugljik iz atmosfere.
Svugdje moramo zaustaviti krčenje šuma, i to smjesta...
i uzgajati biljke poput palme i soje
samo na zemlji koja je odavno raskrčena.
Nakon svega, ima je mnogo.
No možemo postići i više.
Prije stoljeća,
više od tri četvrtine Kostarike bile su prekrivene šumom.
Do 1980-ih nekontrolirano raskrčivanje smanjilo je to na samo jednu četvrtinu.
Vlada je odlučila poduzeti nešto
i ponudila je zemljoposjednicima dotacije da opet sade autohtona stabla.
U samo 25 godina šuma se vratila
i opet prekriva pola Kostarike.
Zamislite da to postignemo na globalnoj razini.
Povratak stabala omogućio bi
apsorpciju čak dvije trećine otpuštenog ugljika,
koliko smo ga upumpali u atmosferu našim dosadašnjim aktivnostima.
U svemu tome
postoji jedan glavni princip.
Priroda je naš najveći saveznik
i naše najveće nadahnuće.
Moramo raditi ono što je priroda uvijek radila.
Davno je otkrila tajnu života.
Na ovom svijetu
vrsta može bujati samo...
ako i sve oko nje buja.
Možemo riješiti probleme s kojima se sad suočavamo
prihvatimo li tu stvarnost.
Pobrinemo li se za prirodu,
priroda će se pobrinuti za nas.
Sada je vrijeme da naša vrsta
jednostavno prestane rasti
i da uspostavimo život na planetu
u ravnoteži s prirodom,
kako bismo počeli bujati.
Kad razmislite o tome, shvatite da zaokružujemo putovanje.
Prije 10 000 godina, dok smo bili lovci-skupljači,
živjeli smo održiv život jer je to bila jedina opcija.
Nakon svih tih godina,
to je opet postalo jedinom opcijom.
Trebamo iznova otkriti...
kako živjeti održivo,
kako prestati živjeti odvojeno od prirode
i opet postati njezin dio.
Večeras smo vam pripremili drukčiji program.
Promijenimo li način na koji živimo na Zemlji,
nazire se alternativna budućnost.
U toj budućnosti
učimo profitirati od naše zemlje
na načine koji će pomoći divljini, a ne kočiti je...
Učimo ribariti na načine koji će potaknuti brzu obnovu mora...
I učimo sjeći šume na održiv način.
Konačno ćemo naučiti surađivati s prirodom,
a ne djelovati protiv nje.
Na kraju,
nakon cjeloživotnog istraživanja živog svijeta
siguran sam u jedno.
Nije riječ o spašavanju našeg planeta.
Već o spašavanju nas samih.
Istina je da, s nama ili bez nas,
prirodni će se svijet sigurno obnoviti.
U 30 godina od evakuacije Černobila
divljina je opet prisvojila prostor.
Danas je šuma obrasla grad.
To je utočište za divlje životinje koje su drugdje rijetke.
I moćan dokaz da koliko god naše pogreške bile teške,
priroda će ih na kraju prevladati.
Živi svijet će izdržati.
Mi ljudi ne možemo pretpostaviti isto.
Dospjeli smo ovako daleko jer smo najpametnija stvorenja
koja su ikad živjela.
No da nastavimo,
trebamo više od inteligencije.
Trebamo...
mudrost.
Postoje brojne razlike
između ljudi i ostalih vrsta na Zemlji,
no jedna se ističe:
samo mi možemo zamisliti budućnost.
Dugo sam strahovao od te budućnosti, možda i vi,
no sada postaje jasno da nije tako mračna.
Imamo izglede da popravimo stanje,
da zaključimo naš put razvoja, kontroliramo naš učinak
i da opet postanemo vrsta u ravnoteži s prirodom.
Trebamo samo volju da to učinimo.
Sad imamo priliku da si stvorimo savršen dom
i obnovimo bujni, zdravi i prekrasni svijet koji smo naslijedili.
Samo zamislite to.
OVAJ JE FILM SVJEDOČANSTVO DAVIDA ATTENBOROUGHA.
TKO GA JOŠ TREBA VIDJETI?