‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Acest oraș din Ucraina avea cândva ‎aproape 50.000 de locuitori.
‎Avea tot ce-i trebuia unei comunități ‎pentru o viață tihnită.
‎În 26 aprilie 1986,
‎a devenit brusc de nelocuit.
‎Centrala nucleară din apropiere, ‎de la Cernobîl, a explodat.
‎În mai puțin de 48 de ore,
‎orașul a fost evacuat.
‎Nimeni n-a mai locuit aici de atunci.
‎Explozia a fost rezultatul planificării ‎defectuoase și a erorii umane.
‎Greșeli.
‎A declanșat o catastrofă ecologică ‎ce a afectat întreaga Europă.
‎Mulți au considerat-o ‎cea mai costisitoare catastrofă
‎din istoria omenirii.
‎Dar Cernobîl a fost un eveniment unic.
‎Adevărata tragedie a timpurilor noastre ‎încă se desfășoară pe întreaga planetă,
‎abia perceptibilă de la o zi la alta.
‎Mă refer la pierderea naturii sălbatice ‎de pe planeta noastră,
‎la biodiversitatea acesteia.
‎Lumea vietăților e o minune unică ‎și spectaculoasă.
‎Miliarde de ființe, ‎milioane de tipuri de plante și animale,
‎uimitoare în varietatea și bogăția lor...
‎colaborând pentru a beneficia ‎de energia soarelui
‎și de mineralele solului,
‎ducând vieți ‎care se întrepătrund în așa fel,
‎încât se susțin reciproc.
‎Depindem întru totul ‎de acest sistem de susținere a vieții,
‎acesta depinzând de biodiversitate ‎pentru a funcționa perfect.
‎Totuși, viața pe care o ducem noi, ‎oamenii, pe Pământ,
‎aduce declinul biodiversității.
‎Și asta tot ca rezultat al planificării ‎defectuoase și erorii umane.
‎Și asta va duce, de asemenea, ‎la ceea ce vedem aici.
‎Un loc ce nu poate fi locuit.
‎Lumea naturală se pierde.
‎Dovezile sunt peste tot.
‎S-a întâmplat în timpul vieții mele. ‎Am văzut cu ochii mei.
‎Acest film e declarația mea ‎în calitate de martor
‎și viziunea mea despre viitor.
‎E povestea a ceea ce a devenit ‎cea mai mare greșeală a noastră
‎și a ce mai putem îndrepta ‎dacă acționăm acum.
‎Sunt David Attenborough
‎și am 93 de ani.
‎Am avut o viață extraordinară.
‎Abia acum reușesc ‎să înțeleg cât de extraordinară.
‎Am avut norocul să-mi petrec viața ‎explorând zonele sălbatice de pe planetă.
‎Am ajuns în toate colțurile globului.
‎Am cunoscut direct lumea vietăților,
‎în toată varietatea și minunăția ei.
‎Adevărul e că nu-mi pot imagina ‎să fi trăit
‎un alt fel de viață.
‎Mi-a plăcut mereu să explorez,
‎să trăiesc aventuri,
‎să învăț despre sălbăticie...
‎și încă învăț...
‎la fel de mult cât o făceam în copilărie.
‎1937 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 2,3 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎280 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 66%
‎Lumea era diferită pe atunci.
‎Nu prea înțelegeam
‎cum funcționează lumea vietăților.
‎Se numea istorie naturală,
‎deoarece doar despre asta era vorba.
‎Istorie.
‎Era un loc grozav pentru un copil,
‎deoarece aici se exploata ‎minereul de fier,
‎însă cariera era scoasă din uz.
‎Nu era vegetație deloc. ‎Era doar o carieră proaspăt închisă.
‎Pe când eram copil,
‎îmi petreceam tot timpul liber
‎căutând în astfel de locuri, ‎printre pietre...
‎comori ascunse.
‎Fosile.
‎E o creatură denumită amonit,
‎iar pe când era viu, ‎animalul trăia în această cochilie
‎și își scotea tentaculele ‎pentru a-și captura prada.
‎Acesta trăia ‎în urmă cu 180 de milioane de ani.
‎Cel din mâna mea poartă ‎denumirea științifică de ‎Tiltoniceras,
‎pentru că primul de acest fel a fost găsit ‎în apropierea acestei cariere, în Tilton,
‎în mijlocul Angliei.
‎În timp, am început să învăț una-alta ‎despre istoria evoluției Pământului.
‎În mare, e povestea ‎unei schimbări lente, dar sigure.
‎De-a lungul a miliarde de ani,
‎natura a creat forme miraculoase,
‎fiecare mai complexă ‎și mai desăvârșită decât cealaltă.
‎E un efort greoi și complicat.
‎Apoi, la fiecare o sută ‎și ceva de milioane de ani,
‎după toate aceste procese minuțioase,
‎se întâmplă ceva catastrofal.
‎O extincție în masă.
‎Dispare un număr mare de specii,
‎fiind brusc înlocuite de doar câteva.
‎Toată acea evoluție dispare.
‎O puteți vedea.
‎Linia dintre straturile de rocă,
‎o limită care marchează ‎o schimbare profundă, rapidă și globală.
‎Sub acea linie
‎se află o mulțime de forme de viață.
‎Deasupra ei, doar câteva.
‎Extincția în masă a avut loc de cinci ori ‎de-a lungul a patru miliarde de ani.
‎Ultima oară când a avut loc
‎a pus capăt erei dinozaurilor.
‎Căderea unui meteorit a adus ‎schimbarea catastrofală
‎a condițiilor de pe Pământ.
‎75% dintre specii au fost șterse ‎de pe fața pământului.
‎Viața nu a avut de ales ‎decât să se reconstruiască.
‎Timp de 65 de milioane de ani,
‎natura a lucrat, ‎reconstruind lumea vietăților...
‎până când a ajuns ‎să fie așa cum o știm noi.
‎În prezent.
‎Oamenii de știință îl numesc Holocen.
‎Holocenul a fost ‎una dintre cele mai stabile epoci
‎din îndelungata istorie ‎a planetei noastre.
‎Timp de 10.000 de ani,
‎temperatura medie nu a oscilat ‎în sus sau în jos
‎cu mai mult de un grad Celsius.
‎Iar lumea vietăților bogată și prosperă ‎din jurul nostru
‎a fost cheia acestei stabilități.
‎Fitoplanctonul din oceane
‎și pădurile imense din Nord
‎au ajutat la echilibrarea atmosferei
‎prin absorbirea dioxidului de carbon.
‎Turmele uriașe de pe câmpii
‎au păstrat pajiștile bogate și rodnice,
‎fertilizând pământurile.
‎Mangrovele și recifele de corali ‎de pe sutele de mile de coastă
‎au adăpostit bancuri de pești mici ‎care, atingând maturitatea,
‎se împrăștie în larg.
‎O centură lată de jungle ‎în jurul Ecuatorului
‎s-a dezvoltat suprapus
‎pentru a reține cât mai mult ‎din energia soarelui posibil,
‎contribuind cu umezeală și oxigen ‎la curenții de aer globali.
‎Și dimensiunea calotelor polare ‎a fost esențială,
‎reflectând cu suprafața lor albă ‎lumina soarelui
‎și răcind tot Pământul.
‎Biodiversitatea Holocenului
‎a ajutat la atingerea stabilității.
‎Și întreaga lume vie
‎a intrat într-un ritm blând și trainic:
‎anotimpurile.
‎Pe câmpiile tropicale,
‎anotimpurile secetoase și ploioase ‎se succedau an de an fără abatere.
‎În Asia, vânturile dădeau naștere ‎musonului la țanc.
‎În zonele nordice,
‎temperaturile urcau în martie,
‎aducând primăvara,
‎și rămâneau ridicate
‎până în octombrie, ‎când scădeau și aduceau toamna.
‎Holocenul a fost Grădina noastră ‎a Edenului.
‎Ritmul anotimpurilor a fost atât de sigur,
‎încât a oferit speciei noastre ‎o oportunitate unică.
‎Am inventat agricultura.
‎Am învățat cum să exploatăm anotimpurile
‎pentru a cultiva hrană.
‎A urmat istoria ‎întregii civilizații umane.
‎Fiecare generație a fost capabilă ‎să se dezvolte și să progreseze
‎doar pentru că era sigur că lumea vie
‎ne va oferi condițiile necesare.
‎Ritmul progresului era complet diferit ‎de orice ne dezvăluie fosilele.
‎Inteligența noastră a schimbat modul ‎în care am evoluat.
‎În trecut,
‎animalele trebuiseră ‎să-și dezvolte o abilitate fizică
‎pentru a-și schimba viața.
‎Dar pentru noi, asta putea face o idee,
‎iar ideea putea fi transmisă ‎de la o generație la alta.
‎Noi transformam ‎ceea ce o specie putea să realizeze.
‎La câteva milenii după aceasta,
‎eu am crescut în cel mai potrivit moment.
‎SEPTEMBRIE 1954
‎Debutul carierei mele după 20 de ani ‎a coincis cu apariția
‎călătoriei globale pe calea aerului.
‎Așa că am avut ‎privilegiul de a fi printre primii
‎care au descoperit ‎pe deplin bogăția vieții
‎care apăruse ca urmare ‎a climei blânde din Holocen.
‎1954 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 2,7 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎310 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 64%
‎Oriunde mă duceam,
‎era sălbăticie.
‎Ape de coastă strălucitoare.
‎Păduri întinse.
‎Pajiști imense.
‎Puteai zbura ore întregi ‎peste sălbăticia neatinsă.
‎Iar eu am fost rugat ‎să explorez aceste locuri
‎și să înregistrez minunile ‎lumii naturale pentru cei de acasă.
‎Inițial a fost destul de ușor. Oamenii ‎nu mai văzuseră pangolini la televizor.
‎Nu mai văzuseră leneși. ‎Nu mai văzuseră centrul Noii Guinee.
‎A fost cea mai bună perioadă ‎din viața mea.
‎Cea mai bună perioada din viața noastră.
‎Al Doilea Război Mondial se terminase ‎și tehnologia ne ușura viața.
‎Ritmul schimbării devenea tot mai rapid.
‎Aveai impresia ‎că nimic nu ne va îngrădi progresul.
‎Viitorul urma să fie palpitant.
‎Urma să aducă tot ce visaserăm vreodată.
‎Asta era înainte ca vreunul dintre noi ‎să fie conștient că există probleme.
‎1960 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 3 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎315 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 62%
‎SEPTEMBRIE 1960
‎Prima dată am vizitat ‎Africa de Est în 1960.
‎Pe atunci, părea de neconceput
‎ca noi, o singură specie,
‎am putea avea într-o zi puterea
‎de-a amenința existența sălbăticiei.
‎Cuvântul „serengeti” din limba masailor ‎înseamnă „câmpii nesfârșite”.
‎Pentru cei care locuiesc aici, ‎e o descriere potrivită.
‎Te poți afla într-un loc anume ‎din Serengeti
‎și acolo să nu fie niciun animal. ‎Iar în dimineața următoare...
‎un milion de gnu.
‎Un sfert de milion de zebre.
‎O jumătate de milion de gazele.
‎Câteva zile mai târziu...
‎au dispărut dincolo de orizont.
‎E-o greșeală normală să crezi ‎că aceste câmpii chiar sunt nesfârșite,
‎când pot înghiți o turmă atât de mare.
‎A fost nevoie ca un cercetător vizionar, ‎Bernhard Grzimek,
‎să explice că asta nu era adevărat.
‎El și fiul lui au folosit un avion ‎ca să urmărească turmele
‎dincolo de orizont.
‎Le-au cartografiat ‎în timp ce traversau râuri,
‎păduri și granițe naționale.
‎Au descoperit că turmele din Serengeti
‎aveau nevoie de o zonă imensă ‎de pășune sănătoasă ca să trăiască,
‎că, fără un spațiu atât de mare,
‎turmele s-ar micșora
‎și întregul ecosistem s-ar nărui.
‎Eu am înțeles imediat.
‎Sălbăticia nu e nici ‎pe departe nelimitată.
‎E finită.
‎Trebuie protejată.
‎Și, câțiva ani mai târziu, ‎acest lucru a devenit evident pentru toți.
‎Motoarele sunt pregătite.
‎Patru, trei, doi,
‎unu,
‎zero.
‎Eram într-un studio de televiziune
‎când a fost lansată misiunea Apollo.
‎DECEMBRIE 1968
‎Era prima dată când un om
‎s-a îndepărtat destul de mult de Pământ
‎ca să vadă întreaga planetă.
‎FILMĂRI DOMESTICE
‎Și asta a văzut.
‎Ceea ce am văzut cu toții.
‎Planeta noastră.
‎Vulnerabilă și izolată.
‎Unul dintre lucrurile extraordinare
‎a fost că oamenii au putut fi ‎martori oculari.
‎Era extraordinar că puteai să vezi
‎ce vedea un om din spațiu,
‎în același timp cu el.
‎Îmi amintesc foarte bine prima imagine.
‎Vedeai o bilă albastră,
‎o sferă albastră în întuneric,
‎și îți dădeai seama ‎că acela era Pământul.
‎În acea imagine ‎se afla toată umanitatea,
‎în afară de persoana din naveta spațială
‎care făcea poza.
‎Asta a schimbat complet ‎gândirea oamenilor.
‎Casa noastră nu era nelimitată.
‎Existența noastră avea o limită.
‎A fost o redescoperire ‎a unui adevăr fundamental.
‎În fond, suntem legați de și ne bazăm
‎pe lumea naturală finită ‎care ne înconjoară.
‎Acest adevăr a definit traiul ‎pe care l-am avut în preistorie,
‎înainte de agricultură și civilizație.
‎Chiar în timp ce unii dintre noi ‎puneau piciorul pe Lună,
‎alții încă duceau o astfel de viață
‎în cele mai îndepărtate părți ‎ale planetei.
‎MAI 1971
‎În 1971,
‎am pornit în căutarea unui trib izolat ‎din Noua Guinee.
‎Oamenii aceia erau vânători-culegători,
‎așa cum toată omenirea fusese ‎înainte de agricultură.
‎Trăiau în număr mic ‎și nu aveau multe nevoi.
‎Mâncau carne rar.
‎Resursele pe care le foloseau ‎se regenerau de la sine.
‎Lucrând cu tehnologia lor tradițională,
‎aveau un trai sustenabil,
‎stil de viață care putea ‎continua eficient la nesfârșit.
‎Era un contrast puternic ‎cu lumea pe care o cunoșteam.
‎O lume care cerea tot mai mult ‎în fiecare zi.
‎1978 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 4,3 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎335 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 55%
‎Am petrecut ultima jumătate a anilor '70 ‎călătorind prin lume,
‎realizând un serial la care visam de mult ‎numit ‎Viața pe Pământ,
‎povestea evoluției vieții ‎și a diversității ei.
‎A fost filmat în 39 de țări.
‎Am filmat 650 de specii
‎și am parcurs ‎un milion și jumătate de kilometri.
‎Ăsta e genul de angajament necesar
‎dacă vrei doar să începi ‎să faci un portret al lumii vii.
‎Dar s-a văzut clar
‎că unele dintre aceste animale ‎erau tot mai greu de găsit.
‎IANUARIE 1978
‎Când am filmat ‎alături de gorilele de munte,
‎mai rămăseseră doar 300 într-o junglă ‎îndepărtată din Africa Centrală.
‎Puii de gorilă erau foarte căutați
‎și braconierii ucideau o duzină de adulți ‎ca să captureze doar unul.
‎M-am apropiat atât de tare doar fiindcă ‎gorilele erau obișnuite cu oamenii.
‎Singurul mod de a le ține în viață
‎era ca pădurarii să le fie alături ‎în fiecare zi.
‎Procesul de dispariție ‎pe care îl văzusem în copilărie...
‎în roci...
‎mi-am dat seama atunci ‎că se întâmpla în jurul meu...
‎li se întâmpla animalelor ‎cu care eram familiarizat:
‎rudele noastre cele mai apropiate.
‎Și vina era a noastră.
‎A dezvăluit o realitate rece.
‎Odată ce o specie devenea ținta noastră,
‎acum nu mai exista loc pe Pământ ‎în care să se poată ascunde.
‎În anii '70, balenele au fost măcelărite ‎de flote de baleniere industriale.
‎Din cele mai mari balene, cele albastre,
‎mai erau pe atunci doar câteva mii.
‎Erau aproape imposibil de găsit.
‎Am găsit balene cu cocoașă ‎în largul insulelor Hawaii
‎numai ascultându-le chemările.
‎Acum o clipă, ‎am făcut această înregistrare
‎cu un microfon subacvatic aici, ‎în Pacific, lângă Hawaii.
‎FEBRUARIE 1978
‎Ascultați.
‎Înregistrări precum acestea au dezvăluit
‎lungimea și complexitatea ‎cântecelor balenelor cu cocoașă.
‎Exemplarele care trăiau în aceeași zonă ‎învățau cântecele unul de la celălalt,
‎iar cântecele au teme ‎și variații distincte,
‎care evoluează în timp.
‎Cântecele lor jelitoare erau cheia
‎transformării părerilor oamenilor ‎despre ele.
‎Salut, Vostok! Suntem canadieni.
‎Vă rugăm să nu mai ucideți balenele.
‎Animalele care fuseseră văzute ‎doar ca sursă de ulei și carne
‎au devenit... individualități.
‎Suntem bărbați și femei ‎și vorbim în numele copiilor
‎și spunem cu toții: ‎„Vă rugăm să nu mai ucideți balenele.”
‎Am vânat animale până la ultimul exemplar ‎de multe ori în istoria noastră.
‎Dar acum, că lucrul acesta era vizibil,
‎nu mai era acceptabil.
‎Uciderea balenelor a devenit ‎din recoltă crimă.
‎SALVAȚI BALENELE ‎NU MAI UCIDEȚI BALENE
‎Apăruse brusc ‎o conștiință comună puternică.
‎Nimeni nu voia ca animalele să dispară.
‎Oamenii începeau ‎să țină la lumea naturală,
‎fiindcă începeau ‎să conștientizeze lumea naturală.
‎Și acum aveam mijloacele ‎de a conștientiza oamenii din toată lumea.
‎Pe când ‎Viața pe Pământ ‎a fost difuzată, ‎în 1979,
‎împlinisem deja 50 de ani.
‎Erau de două ori ‎mai mulți oameni pe planetă
‎decât erau când mă născusem.
‎Noi aparținem celei mai răspândite și ‎dominante specii de animale de pe Pământ.
‎Suntem cu siguranță cea mai numeroasă ‎specie de animal mare.
‎Suntem în jur de patru mii de milioane azi
‎și am ajuns aici cu o viteză fulgerătoare.
‎Totul s-a întâmplat ‎în ultimii aproximativ 2.000 de ani.
‎E ca și când am fi scăpat de limitările
‎care au influențat activitățile ‎și numărul altor animale.
‎Ne descătușaserăm.
‎Eram diferiți ‎de restul vietăților de pe Pământ,
‎ducând un alt fel de viață.
‎Prădătorii noștri fuseseră eliminați.
‎Majoritatea bolilor noastre ‎erau sub control.
‎Învățaserăm cum să producem ‎mâncare la comandă.
‎Nimic nu ne mai punea piedică.
‎Nimic nu ne oprea.i
‎Decât dacă nu ne opream singuri.
‎Aveam să continuăm ‎să consumăm resursele Pământului
‎până la epuizarea lor totală.
‎Nu ar fi fost suficient să salvăm ‎specii individuale sau chiar grupuri.
‎Habitate întregi aveau curând ‎să înceapă să dispară.
‎Am asistat prima dată la distrugerea ‎unui întreg habitat în Asia de Sud-Est.
‎În anii '50,
‎Borneo era trei sferturi ‎acoperit de păduri tropicale.
‎Am auzit un trosnet în desișul din față
‎și acolo, la doar câțiva metri,
‎am văzut o siluetă mare, cu blană roșcată, ‎legănându-se în copaci:
‎orangutanul.
‎Până la sfârșitul secolului,‎
‎pădurea tropicală din Borneo ‎fusese redusă la jumătate.
‎Pădurile tropicale ‎sunt habitate foarte prețioase.
‎Acolo trăiesc peste jumătate ‎dintre speciile de pe uscat.
‎Sunt locuri în care talentul evoluției ‎pentru design erupe.
‎Multe dintre milioanele de specii ‎din pădure există în număr mic.
‎Fiecare joacă un rol esențial.
‎Mamele de orangutani ‎trebuie să petreacă zece ani cu puii lor,
‎învățându-i ce fructe merită mâncate.
‎Fără această educație,
‎nu și-ar îndeplini rolul ‎de a împrăștia semințele.
‎Generațiile viitoare ale multor specii ‎de copaci ar fi în pericol,
‎iar diversitatea arborilor ‎e esența unei păduri tropicale.
‎Într-o singură porțiune mică ‎de pădure tropicală,
‎pot fi 700 de specii diferite de copaci,
‎tot atâtea câte sunt ‎în toată America de Nord.
‎Și totuși, iată în ce am transformat ‎această diversitate amețitoare:
‎o monocultură de palmieri de ulei.
‎Un habitat care, comparativ, e mort.
‎Vezi o perdea de verdeață ‎cu câte o pasăre în ea ici-colo...
‎și îți spui că, poate, e în regulă. ‎Dar, dacă urci în elicopter,
‎vezi că e o fâșie lată ‎de doar vreo jumătate de milă.
‎Și dincolo de fâșia aceea
‎nu sunt decât șiruri întregi ‎de palmieri de ulei.
‎Există două motive ‎pentru tăierea pădurilor.
‎Oamenii profită de cherestea
‎apoi profită din nou
‎de cultivarea terenului rămas.
‎De aceea am tăiat trei trilioane ‎de copaci în toată lumea.
‎Jumătate din pădurile tropicale ‎din lume au fost deja tăiate.
‎Ce vedem că se întâmplă azi ‎e doar cel mai recent capitol
‎al unui proces global lung de milenii.
‎Defrișarea insulei Borneo a redus ‎populația de orangutani cu două treimi
‎de când l-am văzut pe primul ‎acum puțin peste 60 de ani.
‎Nu putem tăia pădurile tropicale ‎la nesfârșit
‎și orice nu putem face la nesfârșit ‎este, prin definiție, nesustenabil.
‎Dacă facem lucruri ‎care nu sunt sustenabile,
‎pagubele se adună
‎până la un punct ‎în care întregul sistem se prăbușește.
‎Niciun ecosistem, oricât de mare, ‎nu e ferit de pericol.
‎Nici chiar unul mare cât oceanul.
‎Acest habitat a fost subiectul ‎seriei ‎Planeta albastră,
‎pe care o filmam la sfârșitul anilor '90.
‎1997 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 5,9 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎360 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 46%
‎A fost o imagine uimitoare ‎a unei lumi complet necunoscute,
‎o lume care există ‎de la începutul timpului.
‎Tot felul de lucruri de care nu știai ‎că au existat,
‎toate într-o mulțime de culori, ‎toate incredibil de frumoase.
‎Și toate complet nederanjate ‎de prezența ta.
‎În mare parte,
‎oceanul e aproape gol.
‎Dar în anumite locuri, ‎există puncte fierbinți
‎unde curenții aduc ‎substanțe nutritive la suprafață
‎și declanșează o explozie a vieții.
‎În astfel de locuri,
‎se adună bancuri imense de pești.
‎Problema e că flotele noastre de pescuit ‎știu să găsească acelor locuri
‎la fel de bine ca peștii.
‎Atunci, pot aduna bancurile dense ‎cu ușurință.
‎Abia în anii '50
‎flotele mari s-au aventurat ‎în apele internaționale
‎pentru a aduna recolta ‎din largul oceanelor de pe glob.
‎Cu toate acestea, ‎au scos din ape 90% din peștii mari.
‎La început, au prins mulți pești ‎în năvoade.
‎Apoi, în doar câțiva ani,
‎pe tot globul în năvoade ‎nu se mai prindea nimic.
‎Pescuitul a devenit rapid ‎atât de neprofitabil,
‎încât guvernele au început să finanțeze ‎flotele pentru a susține industria.
‎Fără pești mari ‎și alți prădători acvatici,
‎ciclul trofic al oceanelor se blochează.
‎Prădătorii ajută la păstrarea substanțelor ‎nutritive în apele luminate de soare,
‎reciclându-le pentru a putea fi folosite ‎din nou de plancton.
‎Fără prădători,
‎nutrienții se pierd ‎cu secolele în adâncuri,
‎iar punctele fierbinți ‎încep să se micșoreze.
‎Oceanul începe să moară.
‎Viața oceanică începea să se destrame ‎și în apele puțin adânci.
‎În 1998, o echipă de filmare ‎a ‎Planetei albastre
‎a întâlnit un fenomen ‎puțin cunoscut până atunci.
‎Recifurile de corali deveneau albe.
‎Culoarea albă e dată ‎de îndepărtarea de pe corali a algelor
‎care trăiesc simbiotic în corpul lor.
‎Când vezi asta prima oară,
‎crezi că e ceva frumos.
‎Apoi, dintr-odată, ‎îți dai seama că e tragic,
‎pentru că ai în fața ochilor schelete.
‎Schelete de ființe moarte.
‎Coralii albi ‎sunt sufocați până la urmă de alge
‎și reciful se transformă ‎dintr-o țară a minunilor...
‎într-o pustietate.
‎La început, ‎cauza albirii a fost un mister.
‎Dar oamenii de știință ‎au început să descopere
‎că, în multe cazuri de albire,
‎oceanul se încălzea.
‎De mai mult timp,
‎climatologii avertizau ‎că planeta se va încălzi
‎din cauza arderii combustibililor fosili ‎și a eliberării dioxidului de carbon
‎și a altor gaze cu efect de seră ‎în atmosferă.
‎O schimbare mare ‎a cantității de carbon din atmosferă
‎a fost mereu incompatibilă ‎cu stabilitatea Pământului.
‎A fost o caracteristică a tuturor ‎celor cinci extincții în masă.
‎Înainte,
‎fusese nevoie de activitate vulcanică ‎timp de până la un milion de ani
‎pentru a aduce suficient carbon ‎din interiorul Pământului
‎ca să se ajungă la o catastrofă.
‎Arzând organisme vii acumulate ‎în milioane de ani toate odată
‎sub formă de cărbune și petrol,
‎reușiserăm să facem asta ‎în mai puțin de 200 de ani.
‎Temperatura aerului fusese relativ stabilă ‎pe glob până în anii '90,
‎dar acum părea
‎că asta se datora doar faptului că oceanul ‎absorbea mare parte din căldură,
‎ascunzând impactul nostru.
‎A fost primul indiciu pentru mine
‎că Pământul începea ‎să-și piardă echilibrul.
‎Cel mai îndepărtat dintre toate habitatele
‎există la extremitățile ‎nordice și sudice ale planetei.
‎VIAȚA ÎN CONGELATOR,‎ 1993
‎Am vizitat regiunile polare ‎de-a lungul multor decenii.
‎PLANETA ÎNGHEȚATĂ,‎ 2011
‎Au fost mereu un loc ‎care depășește orice închipuire,
‎cu peisaje nemaivăzute pe Pământ
‎și specii unice adaptate ‎să trăiască la extrem.
‎Dar lumea aceea îndepărtată se schimbă.
‎La viața mea, am fost martorul ‎încălzirii verilor arctice.
‎Am ajuns în diverse locuri așteptând ‎să găsim întinderi de ghețari
‎și nu am găsit niciunul.
‎Am reușit să ajungem cu barca pe insule
‎inaccesibile dintotdeauna
‎din cauză că fuseseră mereu ‎blocate de gheață.
‎Când ‎Planeta înghețată ‎a fost difuzat în 2011,
‎motivele acestor schimbări ‎erau bine cunoscute.
‎Oceanul nu mai poate demult ‎să absoarbă excesul de căldură
‎cauzat de activitățile noastre.
‎Prin urmare,
‎temperatura medie globală ‎e azi cu un grad Celsius mai mare
‎decât atunci când m-am născut eu.
‎O viteză a schimbării mai mare ‎ca oricare alta în ultimii 10.000 de ani.
‎Ghețarii de vară s-au redus în Arctica ‎cu 40% în 40 de ani.
‎Planeta noastră își pierde gheața.
‎Acest ecosistem, cel mai virgin ‎și îndepărtat, se îndreaptă spre dezastru.
‎Amprenta noastră e acum ‎cu adevărat globală.
‎Impactul nostru e acum ‎cu adevărat profund.
‎Atacul nostru orb asupra planetei
‎a ajuns, în cele din urmă, să schimbe ‎elementele de bază ale lumii vii.
‎Am adus rezervele de pește ‎în deficit cu 30%,
‎la niveluri critice.
‎Tăiem peste 15 miliarde de copaci ‎în fiecare an.
‎Prin îndiguirea, poluarea ‎și supraexploatarea râurilor și lacurilor,
‎am redus populația vietăților ‎de apă dulce cu peste 80%.
‎Înlocuim sălbăticia cu domesticul.
‎Jumătate din terenul fertil de pe Pământ
‎e acum teren agricol.
‎70% din totalitatea ‎păsărilor de pe planetă sunt domestice.
‎Marea majoritate, găini.
‎Noi reprezentăm peste o treime ‎din greutatea mamiferelor de pe Pământ.
‎Alte 60% sunt animalele ‎pe care le creștem ca hrană.
‎Restul, de la șoareci la balene, ‎reprezintă doar 4%.
‎Aceasta este acum planeta noastră,
‎condusă de oameni pentru oameni.
‎A mai rămas puțin ‎pentru restul vietăților.
‎De când am început să filmez în anii '50,
‎în medie, populația animalelor sălbatice ‎s-a redus cu mai mult de jumătate.
‎Privesc acum aceste imagini
‎și îmi dau seama că, deși în tinerețe ‎simțeam că sunt în sălbăticie,
‎cunoscând lumea naturală neatinsă,
‎a fost o iluzie.
‎Pădurile, câmpiile și mările acelea ‎se goleau deja.
‎Deci lumea nu mai e așa de sălbatică.
‎Am distrus-o noi.
‎Nu am prăpădit-o doar, ‎ci de-a dreptul am...
‎Am distrus acea lume.
‎Lumea aceea non-umană a dispărut.
‎Oamenii au cotropit lumea.
‎Asta e declarația mea de martor.
‎O poveste a declinului global ‎într-o singură viață de om.
‎Dar nu se termină aici.
‎Dacă vom continua tot așa,
‎răul care a fost trăsătura definitorie ‎a vieții mele
‎va fi eclipsat de răul care urmează.
‎2020 ‎POPULAȚIA MONDIALĂ: 7,8 MILIARDE
‎DIOXID DE CARBON ÎN ATMOSFERĂ: ‎415 DE PĂRȚI LA MILION
‎ZONE SĂLBATICE RĂMASE: 35%
‎Știința prezice că, dacă m-aș naște azi,
‎aș fi martorul următoarelor lucruri.
‎ANII 2030
‎Pădurea Amazonului,
‎tăiată până când nu mai poate produce ‎suficientă umiditate,
‎se degradează, devenind o savană uscată,
‎provocând pierderea catastrofală ‎a multor specii...
‎și modificând circuitul apei pe planetă.
‎În același timp,
‎în Arctica nu mai există gheață vara.
‎Fără calota de gheață albă,
‎energia soarelui se reflectă ‎mai slab în spațiu,
‎iar viteza încălzirii globale crește.
‎ANII 2040
‎În tot nordul,
‎solurile se dezgheață,
‎eliberând metan,
‎un gaz cu efect de seră mai puternic ‎de multe ori decât dioxidul de carbon,
‎accelerează dramatic ‎ritmul schimbărilor climatice.
‎ANII 2050
‎Pe măsură ce oceanul continuă ‎să se încălzească și devine mai acid,
‎recifele de corali din lume mor.
‎Populațiile de pești sunt decimate.
‎ANII 2080
‎Producția globală de alimente ‎intră în criză,
‎deoarece solurile devin infertile ‎din cauza suprasolicitării.
‎Insectele polenizatoare dispar,
‎iar vremea e tot mai imprevizibilă.
‎ANII 2100
‎Planeta noastră devine ‎mai caldă cu patru grade Celsius.
‎Porțiuni mari ale Pământului ‎sunt nelocuibile.
‎Milioane de oameni rămân fără adăpost.
‎Un al șaselea caz de extincție în masă...
‎e în desfășurare.
‎Aceasta e o serie de uși cu sens unic,
‎aducând schimbări ireversibile.
‎În următoarea durată de viață a unui om,
‎securitatea și stabilitatea Holocenului,
‎Grădina noastră a Raiului,
‎vor fi pierdute.
‎CONFERINȚA ONU ‎PRIVIND SCHIMBĂRILE CLIMATICE, 2018
‎În momentul de față,
‎ne confruntăm cu un dezastru ‎făcut de om la scară planetară.
‎Cea mai mare amenințare a noastră ‎de mii de ani încoace.
‎Dacă nu luăm măsuri,
‎colapsul civilizațiilor noastre...
‎și dispariția ‎unei părți mari din lumea naturală...
‎sunt la orizont.
‎Dar cu cât amânăm mai mult,
‎cu atât va fi mai greu să facem ceva.
‎Te-ai putea retrage fericit.
‎Dar acum vrei...
‎să ne explici în ce pericol...
‎ne aflăm cu toții.
‎Într-un fel...
‎mi-aș dori ‎să nu fiu implicat în lupta asta.
‎Pentru că mi-aș dori ca lupta ‎să nu existe sau să nu fie necesară.
‎Dar am avut un noroc incredibil
‎și m-aș simți cu siguranță ‎foarte vinovat...
‎dacă aș vedea care sunt problemele
‎și aș decide să le ignor.
‎FORUMUL ECONOMIC MONDIAL ‎DAVOS, 2019
‎PLANETA NOASTRĂ
‎Să te cațeri pe corpurile îngrămădite ‎e singurul mod de a străbate mulțimea.
‎Cei de dedesubt pot fi zdrobiți.
‎Ne confruntăm cu nimic mai mult
‎decât cu colapsul lumii vii,
‎exact ceea ce a dat naștere ‎civilizației noastre,
‎lucrul pe care ne bazăm ‎pentru fiecare element al vieții noastre.
‎Nimeni nu vrea să se întâmple asta.
‎Niciunul nu ne permitem să se întâmple.
‎Ce facem, deci?
‎Răspunsul e destul de simplu.
‎A fost în fața noastră tot timpul.
‎Ca să redăm stabilitate planetei noastre,
‎trebuie să-i restabilim biodiversitatea,
‎exact ceea ce am eliminat.
‎E singura cale de ieșire ‎din criza pe care am creat-o.
‎Trebuie să resălbăticim lumea.
‎Resălbăticirea lumii e mai simplă ‎decât ați crede,
‎iar schimbările pe care trebuie ‎să le facem vor fi doar în folosul nostru
‎și al generațiilor următoare.
‎Peste un secol,
‎planeta noastră ar putea fi ‎un loc sălbatic din nou.
‎Și am să vă spun cum.
‎Orice altă specie de pe Pământ ‎ajunge la o populație maximă
‎după un timp.
‎Numărul care poate fi susținut
‎de resursele naturale disponibile.
‎Neavând nicio constrângere,
‎populația noastră a crescut dramatic ‎de-a lungul vieții mele.
‎După proiecțiile actuale,
‎până în 2100 ‎vor fi 11 miliarde de oameni pe Pământ.
‎Dar e posibil să încetinești, ‎chiar și să oprești creșterea populației
‎cu mult înainte să ajungă acolo.
‎Nivelul de trai a crescut rapid în Japonia ‎în a doua jumătate a secolului 20.
‎Pe măsură ce sănătatea și educația ‎s-au îmbunătățit,
‎așteptările și oportunitățile oamenilor ‎au crescut și ele,
‎iar natalitatea a scăzut.
‎În 1950, o familie japoneză ‎avea trei sau mai mulți copii.
‎Până în 1975, media era de doi.
‎Prin urmare, populația s-a stabilizat
‎și nu s-a mai schimbat ‎de la începutul noului mileniu.
‎Există semne că asta a început ‎să se întâmple pe tot globul.
‎Pe măsură ce națiunile se dezvoltă, ‎oamenii aleg să aibă mai puțini copii.
‎Numărul copiilor ‎care se nasc în lume în fiecare an
‎e pe cale să se plafoneze.
‎Un motiv esențial ‎pentru care populația continuă să crească
‎e acela că mulți dintre noi ‎trăiesc mai mult.
‎La un moment dat în viitor,
‎populația umană va atinge culmea ‎pentru prima dată.
‎Cu cât se va întâmpla mai repede,
‎cu atât va fi mai ușor ‎să facem tot ce e nevoie.
‎Muncind din greu ‎pentru scoaterea oamenilor din sărăcie,
‎oferind tuturor acces ‎la asistență medicală
‎și, în special, ajutându-le pe fete ‎să meargă la școală cât mai mult posibil,
‎putem face să culmineze ‎mai devreme și la un nivel mai redus.
‎De ce n-am vrea să facem asta?
‎A da oamenilor o șansă la o viață mai bună ‎e oricum dezideratul nostru.
‎Trucul e să creștem nivelul de trai ‎în toată lumea
‎fără să ne crească impactul asupra lumii.
‎Asta poate părea imposibil, ‎dar există moduri de a face asta.
‎Lumea vie e alimentată, în principal, ‎cu energie solară.
‎Plantele de pe Pământ captează
‎trei trilioane de kilowați-oră ‎de energie solară în fiecare zi.
‎E aproape de 20 de ori ‎necesarul nostru de energie
‎doar de la lumina soarelui.
‎Imaginați-vă dacă am renunța ‎la combustibilii fosili
‎și am pune lumea în mișcare ‎cu energiile veșnice ale naturii:
‎lumina soarelui, vântul, apa ‎și energia geotermală.
‎La începutul secolului,
‎Marocul se baza ‎pe importul de petrol și gaz
‎pentru a genera aproape toată energia.
‎Astăzi, generează singur 40% din necesar
‎cu o rețea de centrale regenerabile,
‎inclusiv cea mai mare fermă solară ‎din lume.
‎Situat la marginea Saharei
‎și conectat direct la sudul Europei,
‎Maroc ar putea deveni exportator ‎de energie solară până în 2050.
‎În 20 de ani, ‎se prezice că sursele regenerabile vor fi
‎principala sursă de energie din lume.
‎Dar le putem face singura sursă.
‎E o nebunie că băncile ‎și fondurile noastre de pensiile
‎investesc în combustibilul fosil,
‎când exact acestea sunt lucrurile
‎care pun în pericol viitorul ‎pentru care punem deoparte.
‎Un viitor regenerabil ‎va fi plin de avantaje.
‎Peste tot, energia va fi mai accesibilă,
‎orașele noastre vor fi mai curate ‎și mai liniștite,
‎iar energia regenerabilă ‎nu se va termina niciodată.
‎Lumea vie nu poate funcționa ‎fără un ocean sănătos.
‎Și nici noi.
‎Oceanul e un aliat esențial
‎în lupta noastră pentru a reduce ‎dioxidul de carbon din atmosferă.
‎Cu cât e mai diversificat, ‎cu atât mai bine face asta.
‎Și, desigur, ‎oceanul e important pentru noi toți
‎ca sursă de hrană.
‎Pescuitul e cea mai mare ‎recoltă sălbatică din lume
‎și, dacă procedăm cum trebuie, ‎poate continua.
‎Pentru că din asta câștigă toată lumea.
‎Cu cât e mai sănătos habitatul marin, ‎cu atât va fi mai mult pește
‎și cu atât va fi mai mult de mâncat.
‎Palau e o națiune insulară din Pacific
‎ce depinde de recifele de corali ‎pentru pește și turism.
‎Când rezervele de pește au început ‎să scadă,
‎palauanii au reacționat ‎prin limitarea practicilor de pescuit
‎și interzicerea pescuitului ‎în multe zone.
‎Populațiile protejate de pești au devenit ‎curând atât de sănătoase,
‎încât s-au răspândit ‎în zonele deschise pentru pescuit.
‎Ca urmare,
‎în zonele protejate au crescut ‎capturile pescarilor locali,
‎în același timp permițând recifelor ‎să își revină.
‎Imaginați-vă cum ar fi să ne dedicăm ‎unei abordări similare în toată lumea.
‎Estimările sugerează că protejând ‎peste o treime din mările de coastă
‎am putea obține toți peștii ‎de care am avea nevoie vreodată.
‎În apele internaționale,
‎Națiunile Unite încearcă ‎să creeze cea mai mare zonă protejată.
‎Dintr-o mișcare,
‎asta ar transforma largul oceanului
‎dintr-un loc epuizat ‎de flote de pescuit subvenționate
‎într-o sălbăticie care ne va ajuta pe toți ‎în eforturile noastre
‎de a combate schimbărilor climatice.
‎Cea mai mare rezervație naturală ‎din lume.
‎Când vine vorba de uscat,
‎trebuie să reducem radical ‎suprafața agricolă
‎ca să facem loc ‎pentru revenirea la sălbăticie.
‎Și cel mai rapid și eficient mod ‎de a face asta
‎e să ne schimbăm alimentația.
‎Carnivorele mari sunt rare în natură,
‎fiindcă e nevoie de multe pradă ‎pentru a-l susține pe fiecare în parte.
‎Pentru fiecare prădător din Serengeti,
‎există peste 100 de animale de pradă.
‎Oricând alegem o bucată de carne,
‎și noi, fără să știm, ‎cerem un spațiu uriaș.
‎Planeta nu poate susține miliarde ‎de mari consumatori de carne.
‎Spațiul e insuficient.
‎Dacă am avea cu toții o dietă ‎bazată pe plante,
‎am avea nevoie doar de jumătate ‎din terenul folosit acum.
‎Și fiindcă ne-am ‎dedica atunci cultivării plantelor,
‎am putea crește substanțial ‎productivitatea terenului.
‎Olanda e una ‎dintre cele mai populate țări din lume.
‎E presărată cu mici ferme de familie,
‎fără spațiu de extindere.
‎Așadar, fermierii olandezi ‎au devenit experți
‎în exploatarea la maximum ‎a fiecărui hectar.
‎Din ce în ce mai mult, ‎fac aceasta în mod sustenabil,
‎crescând productivitatea de zece ori ‎în două generații,
‎în același timp folosind mai puțină apă,
‎mai puține pesticide, ‎mai puțin îngrășământ
‎și emițând mai puțin dioxid de carbon.
‎În ciuda dimensiunii,
‎Olanda e al doilea ‎mare exportator de hrană din lume.
‎E cu totul posibil să aplicăm ‎soluții deopotrivă low-tech și high-tech
‎pentru a produce mai multă hrană ‎pe un teren mai mic.
‎Putem începe ‎să producem hrană în spații noi.
‎În interior, în orașe.
‎Chiar și acolo unde nu există pământ.
‎Îmbunătățindu-ne abordarea agricolă,
‎vom începe ‎să inversăm acapararea de terenuri
‎pe care o practicăm de când am început ‎să facem agricultură.
‎Ceea ce e esențial pentru că avem nevoie ‎urgentă de tot acel pământ liber.
‎Pădurile sunt o componentă fundamentală ‎a recuperării planetei noastre.
‎Sunt cea mai bună tehnologie prin care ‎natura captează emisiile de carbon
‎și sunt centre de biodiversitate.
‎Din nou, cele două trăsături ‎se completează.
‎Cu cât sunt mai sălbatice ‎și mai diverse pădurile,
‎cu atât mai eficient absorb ‎dioxidul de carbon din atmosferă.
‎Trebuie să oprim imediat ‎defrișarea peste tot
‎și să cultivăm palmieri de ulei și soia, ‎de exemplu,
‎doar pe terenuri defrișate demult.
‎Până la urmă, sunt destule.
‎Dar putem face mai mult de atât.
‎Cu un secol în urmă, peste trei sferturi ‎din Costa Rica erau acoperite de pădure.
‎Până în anii '80, exploatarea necontrolată ‎a redus suprafața la doar un sfert.
‎Guvernul a decis să acționeze,
‎oferind ajutoare proprietarilor ‎ca să replanteze copaci indigeni.
‎În doar 25 de ani, pădurea s-a regenerat
‎și acoperă din nou ‎jumătate din Costa Rica.
‎Imaginați-vă dacă am reuși asta ‎la scară globală.
‎Revenirea copacilor ar absorbi
‎până la două treimi din emisiile de carbon
‎împrăștiate în atmosferă ‎de activitățile noastre de până acum.
‎Cu toate aceste lucruri,
‎există un singur principiu major.
‎Natura e cel mai mare aliat al nostru
‎și cea mai mare sursă de inspirație.
‎Trebuie doar să facem ‎ceea ce natura a făcut mereu.
‎Ea a descoperit secretul vieții demult.
‎În lumea aceasta,
‎o specie poate să prospere...
‎doar când totul în jurul ei prosperă.
‎Putem rezolva problemele ‎cu care ne confruntăm
‎acceptând această realitate.
‎Dacă avem grijă de natură,
‎natura va avea grijă de noi.
‎E timpul ca specia noastră
‎să nu mai crească, pur și simplu,
‎să stabilească pe planeta noastră o viață
‎în echilibru cu natura,
‎pentru a începe să prospere.
‎Dacă ne gândim bine,
‎încheiem o călătorie.
‎Acum zece mii de ani, ‎ca vânători-culegători,
‎aveam o viață sustenabilă ‎pentru că asta era singura variantă.
‎Ani mai târziu,
‎este din nou singura variantă.
‎Trebuie să redescoperim...
‎cum să fim sustenabili,
‎să nu mai fim departe de natură,
‎ci să redevenim o parte din natură.
‎În seara asta, ‎vă oferim un program diferit.
‎Dacă putem schimba modul ‎în care trăim pe Pământ,
‎se întrevede alternativa unui viitor.
‎În acest viitor,
‎descoperim moduri de a profita ‎de pământul nostru
‎care ajută ‎în loc să împiedice sălbăticia.
‎Moduri de a pescui în mări ‎care le permit să revină repede la viață.
‎Și moduri de a exploata ‎pădurile sustenabil.
‎Vom învăța, într-un final, ‎să lucrăm împreună cu natura,
‎nu împotriva ei.
‎În cele din urmă,
‎după ce am explora ‎toată viața lumea vietăților,
‎sunt sigur de un lucru.
‎Nu e vorba de salvarea planetei.
‎E vorba de salvarea noastră.
‎Adevărul e că, cu sau fără noi,
‎lumea naturală se va reconstrui.
‎În cei 30 de ani ‎de la evacuarea Cernobîlului,
‎sălbăticia a recuperat spațiul.
‎Azi, pădurea a pus stăpânire pe oraș.
‎E un adăpost pentru animale sălbatice ‎greu de găsit în altă parte...
‎și e dovada puternică a faptului că, ‎oricât de grave ar fi greșelile noastre,
‎natura le va depăși până la urmă.
‎Lumea vietăților va birui.
‎Noi, oamenii, ‎nu putem spune același lucru.
‎Am ajuns până aici pentru că suntem ‎cele mai deștepte creaturi
‎care au trăit vreodată.
‎Dar, pentru a continua,
‎ne trebuie mai mult decât inteligență.
‎Avem nevoie...
‎de înțelepciune.
‎Sunt multe diferențe
‎între oameni și restul speciilor ‎de pe Pământ,
‎dar una care a fost recunoscută e aceea ‎că doar noi ne putem imagina viitorul.
‎Multă vreme, eu și, poate, voi ‎ne-am temut de acel viitor,
‎dar acum devine evident ‎că nu e totul pierdut.
‎Avem ocazia să ne îndreptăm greșelile,
‎să finalizăm drumul dezvoltării noastre, ‎să ne controlăm impactul
‎și să devenim din nou ‎o specie în echilibru cu natura.
‎Ne trebuie doar voința de a face asta.
‎Acum avem ocazia să creăm ‎casa perfectă pentru noi înșine
‎și să restabilim lumea bogată, ‎sănătoasă și minunată
‎pe care am moștenit-o.
‎Imaginați-vă asta.
‎ACEST FILM E DECLARAȚIA ÎN CALITATE ‎DE MARTOR A LUI DAVID ATTENBOROUGH.
‎CINE MAI TREBUIE SĂ-L VADĂ?
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan