A NETFLIX BEMUTATJA
A befejezésen gondolkozom.
Ha feltűnik ez a gondolat, itt is marad.
Ragaszkodik. Megmarad. Átveszi az uralmat.
Nem sokat tehetek ellene. Hidd el!
Nem távozik.
Ott van, ha tetszik, ha nem. Ott van, mikor eszem, mikor lefekszem.
Ott van, mikor alszom. Ott van, mikor ébredek.
Mindig ott van. Mindig.
Régóta nem gondolkoztam rajta.
Az ötlet új.
De ugyanakkor réginek érzem.
Mikor kezdődött?
Mi van, ha ez a gondolat nem bennem fogant,
hanem előre kidolgozottan került a fejembe?
Egy ki nem mondott ötlet nem eredeti?
Talán végig tudtam.
Talán mindig is így kellett véget érnie.
Jake egyszer azt mondta:
„Néha a gondolat közelebb áll az igazsághoz,
a valósághoz, mint a tett.
Bármit mondhatsz, bármit tehetsz, de nem másíthatsz meg egy gondolatot.”
Az út szinte üres.
Csend van errefelé. Üresség.
A vártnál is inkább.
Annyi látnivaló, és oly kevés ember. Kevés az épület, a házak.
Égbolt.
Fák, föld, kerítések.
Az út és a kavicsos szegélye.
„Megálljunk egy kávéra?”
„Megvagyok” – mondtam.
„Ez az utolsó városias hely, aztán vidéken vagyunk.”
Először találkozom Jake szüleivel.
Illetve fogok, mikor megérkezünk.
Jake a pasim.
Nem járunk olyan régóta.
Ez az első közös utunk.
Az első hosszú autóút.
Furcsa, hogy nosztalgiát érzek
a kapcsolatunkkal, vele és magunkkal kapcsolatban.
Izgatottnak kéne lennem, várnom a sok közül az elsőt.
De nem vagyok az. Egyáltalán nem.
Több istállót láttam ezen az úton, mint az elmúlt években.
Talán sose láttam ennyit.
Minden egyforma.
Néhány tehén, ló, birkák és föld.
És istállók.
Óriási égbolt.
Úgy érzem, mintha régebb óta ismerném Jake-et.
Mennyi ideje is?
Egy hónapja? Hat hete, talán hét.
Pontosan kellene tudnom. Hét hét lesz a válasz.
A feltételezések helyesek. Érzem, ahogy nő bennem a félelem. Itt az idő…
Valódi kapcsolat van köztünk.
Ritka és erős kötődés.
Még sosem tapasztaltam ilyesmit.
…növekszik. Eljött a válasz ideje. Csak egy kérdés.
Egy kérdést kell megválaszolni.
Havazik!
Jön a tél!
Igen.
Nézd az eget!
A befejezésen gondolkozom.
- Mi? - Tessék?
Mondtál valamit?
Nem, nem hiszem.
- Fura. - Igen.
A befejezésen gondolkozom.
Mi értelme így folytatni?
Tudom, mi ez, merre tart.
Jake kedves srác, de...
nem tartunk semerre. Egy ideje már tudom.
Talán az emberi természet visz minket tovább, a felismerés után is.
Az másik út túl sok energiát igényel.
Határozottságot.
Az emberek egészségtelen kapcsolatokban maradnak, mert könnyebb. Egyszerű fizika.
Egy mozgásban lévő test megtartja mozgását.
Az emberek hajlamosak a kapcsolatuk lejárati idején túl is együtt maradni.
Ez Newton érzelmi tehetetlenség törvénye.
Szeretnél megállni egy kávéra
vagy valamire, harapni valamit?
Nemsokára teljesen elhagyjuk a várost.
- Megvagyok. - Biztos?
Nem akarom, hogy elvegye az étvágyam.
Oké.
Tudod, az anyám mostanában nincs túl jól.
- Sajnálom. - Csak azt mondom, lehet,
hogy nem lesz nagy vendéglátás,
nem biztos, hogy sok mindent tud főzni.
- Nem volt jól mostanában. - Mi van vele?
Csak azt mondom, ha szeretnél megállni enni valamit,
vagy ilyesmi, rendben van…
ami az étvágyat illeti.
Talán tanácsos is lenne.
Jól vagyok.
Oké.
Gyertek, csatlakozzatok hozzám, barátaim, és fogadjátok be Jézust szívetekbe!
Ahogy Ésaiás 1,18 mondja nekünk,
ha bűneitek skarlátpirosak,
hófehérek lesznek.
Nagyon várják, hogy megismerjenek.
Nem akarok rossz benyomást kelteni.
- Ezt jó hallani. - Sokat hallottak rólad.
Én is nagyon várom, hogy találkozzak velük.
Talán helytelen, hogy eljöttem erre az útra Jake-kel,
mikor olyan bizonytalan vagyok a jövőnket illetően, lesz-e egyáltalán.
Végül is a pasid szüleivel találkozni a kikerülhetetlen következő lépés, nem?
Valójában én nem mondtam még a szüleimnek, hogy Jake-kel randizunk.
Nem is említettem őt. Szerintem nem is fogom.
Nem érzi jól magát.
Az öregedés nem puhányoknak való, ahogy Bette Davis mondta.
Igaz, bár
van, aki megsértődhet, hogy a puhány szót használja…
- Igen, persze. Igaz. Igen, uram. - …becsmérlően.
Más világ volt.
Azt hiszem, a kíváncsiság.
Jake-et nehéz kiismerni.
Ez olyan, mint egy ablak a gyökereihez.
Végtére is „A férfi apja a gyerek”.
Szereted Wordsworth-t?
- Wordsworth? - William Wordsworth-t, a költőt?
Nem igazán ismerem.
Miért kérded?
Valamiért rá gondoltam.
Eszembe jutott.
A verse az Óda: a halhatatlanság sejtelme a kora gyermekkor emlékeiből.
Jézusom, ez a cím?
- Egy egész versnek hangzik. - Nos…
- A befejezésen… - Figyelj, mit mondasz Wordsworth-ről.
Véged.
Szeretnéd hallani, hogy kezdődik?
- Ez a… - Nem rajongok a metaforákért.
Ez a vers megszólít.
Egyébként Wordsworth írt verseket egy Lucy nevű nőhöz.
Lucy, mint én!
Egy gyönyörű, tökéletes nő, aki fiatalon hal meg.
Ajjaj!
Így a hasonlóság csak a nevetekre korlátozódik.
És persze, hogy tökéletes vagy, természetesen.
Ez nagyon kedves.
Csak…
Ki az?
Csak egy barátom. Nem veszem fel.
- Nyugodtan, nem zavar. Vedd csak fel! - Jó így.
Nem bánom.
Fura. Láttad azt a hintát az előbb?
- Milyen hintát? - Fura volt.
Egy gyönyörű új hinta egy elhagyatott ház előtt.
- Nem. Nem vettem észre. - Mi?
Nem láttam.
Hogy kerülhetett oda?
Láthatóan évek óta lakatlan az a ház.
Valaki éppen beköltözik,
és először a hintát hozták? Csak erre tudok gondolni.
- Én… - Ez elég valószínűtlennek tűnik.
Tudod, hogy legyen valami,
amivel elszórakoznak a gyerekek, amíg a szüleik a házat újítják.
Különös.
- Azt mondják, nagy hó lesz. - Igen?
Azt jósolják.
Szerinted vissza kéne fordulnunk?
Nagyon sok, nos, valójában rengeteg dolgom van holnap.
- Este haza kell mennem, hogy… - Nem lesz gond.
Van hólánc a csomagtartóban.
- Min dolgozol? - Szerdán le kell adnom egy dolgozatot.
Melyiket?
Veszettségre való fogékonyság
a szenzoros hátsó gyöki idegdúc alkotó neuronokban.
A trigeminális idegdúcokban is, ugye?
Igen, pontosan.
Egy pont ide.
Érdekel, és értek is a barátnőm munkájához.
Egy pont Jake-nek.
És hogy állsz vele?
Valójában sehogy.
Tényleg vissza kell mennem este, és ezzel foglalkoznom.
Hazaviszlek. Hólánc.
Hólánc.
Igen, kedvelem Jake-et.
Tanult.
Más a szakterületünk, de kíváncsi, és lépést tart.
Ez jó dolog. Mellette szól.
És helyes a maga fura módján.
És érdekesek vagyunk együtt.
Megnéznek minket, ha együtt vagyunk.
Ki az a pár? Egyedül nem néznek meg.
És Jake-et sem.
Jake azt mondja, érzi.
Láthatatlannak érzi magát.
Szeretnél hallgatni valamit?
Bocs, tessék?
Azt kérdeztem, akarsz-e zenét hallgatni.
Igen, persze.
Legyenek óvatosak odakint! Alattomos.
Ha ilyen messzire jössz, nincs sok jel.
Fura ez a dal.
Hogy…
- Itt a semmi közepén. - Ez az Oklahoma!
A musicalből van.
Nem tudtam, hogy rajongsz a musicalekért.
Annyira azért nem.
De ismerek pár musicalt.
Oklahoma!, Phantom, Carousel, South Pacific,
Macsók és macák, Flower Drum Song, Wicked,
Hogyan legyünk sikeresek az üzleti életben, A szótlan zenész,
Pajama Game, Kabaré,
Az oroszlánkirály, Grease, A király és én, A muzsika hangja,
Fickós Joey, Charley nénje, Egy nap New Yorkban, My Fair Lady.
De talán az Oklahomát ismerem a legjobban.
Pár évente előadják, nyilvánvaló okokból.
Várj, ki adja elő pár évente?
Néha látok gyerekeket,
akik korábban felléptek, tudod.
A boltokban, áruházakban dolgozni.
Idősebbek már.
Milyen jó az életszemlélete.
Jó neki.
Túl sokat tiltakozik, mint kiderült.
Mindenkivel előfordul.
Mi?
Túl sokat tiltakozunk a jó életünk ellen.
Ezért szeretem az autóutakat.
Jó emlékeztetni magad,
hogy a világ nagyobb, mint a saját fejed.
Tudod?
- Nézőpont. - Nézőpont.
Gyönyörű a táj.
A maga sivár, szívszorító módján.
Hova utaztam autóval utoljára?
Emlékeznem kéne, de nem emlékszem.
Semmi sem jut az eszembe.
Fura. Mostanában sok minden ködös.
Tetszik ez a fajta táj?
Igen, gyönyörű.
Melankolikus.
Igazán tetszik.
A költő beszél belőled.
Igen. Azt hiszem.
Talán, nem tudom.
Dolgoztál most valamin?
Pont most fejeztem be valamit.
Igen. Nem is tudom.
Hallhatom?
Elolvashatod.
Szeretem a te hangoddal hallgatni, olyan szépen szavalod őket.
Nem igazán, de kösz.
Jól illik majd a költői tájhoz.
Nem tudom, Jake, nincs sok kedvem most előadni…
Gyerünk, telik vele az idő.
Nem akarom, hogy unatkozz.
Csontkutya a címe.
„Hazajönni szörnyű…
akár megnyalják a kutyák az arcod, akár nem
akár feleséged van,
akár feleségformába bújt magány vár rád.
Hazajönni szörnyen magányos…
annyira, hogy a még előbb rád nehezedő légnyomásra
szeretettel gondolsz vissza,
mert minden rosszabb, mikor hazaérsz.
A fűszálakon csüngő férgekre gondolsz…
hosszú órák az úton, közúti segítség, jégkrémek,
néhány felhő különös alakja
és vágyakozással teli csönd, mert nem akarsz visszatérni.
Hazajönni…
egyszerűen borzasztó.
Az otthoni csend
és a felhők csak a rossz közérzetet erősítik.
A felhők már önmagukban gyanúsak.
Más anyagból készültek, mint amiket magad mögött hagytál.
Te magad is másféle anyagból vagy,
visszavitt, leértékelt,
nem várt esti találkozás,
boldogtalan a visszatérés, rossz helyeken bő.
Varrat nélküli ruha, kopottas mosogatórongy, elhasznált.
Hazatérsz,
űrutazó, idegen.
A Föld gravitációs vonzása
most kétszer olyan erősen húzza
lazára a cipőfűződet
és a válladat,
vési homlokodba az aggodalmad jeleit.
Megereszkedve térsz haza
mint kiszáradt kút, melyet a holnaphoz köt
egy törékeny szál…
akárhogy is.
Az előtted sorakozó
egyforma napok sokaságába sóhajtasz.
Nos…
akárhogy is, visszatértél.
A nap úgy kel és fekszik, mint egy kifáradt szajha,
a levegő mozdulatlan, mint egy törött végtag, te meg öregszel.
Semmi sem mozdul, csak a tested sós hullámai.
Látásod elhomályosul,
magaddal viszed az időjárást;
a nagy kék bálnát; a csontig hatoló sötétséget.
Röntgen látással
tértél vissza…
a szemed felfal mindent.
A mutáns képességeddel tértél vissza
a csontok otthonába.
Minden, amit most látsz,
minden…
csupa csont.”
Hűha!
Nos, a hűha egy univerzális felkiáltás.
Most jöttem rá.
Jelentheti, hogy neked…
Jelentheti, hogy tetszett,
és azt is, hogy nincsenek szavaid rá, mennyire szörnyű volt.
Imádom.
Fantasztikus.
Mintha…
Mintha rólam írtad volna.
Ó, tudod, azt hiszem, erre vágyik az ember, mikor verset ír.
Mi az?
Valami egyetemesség az egyediben, nem tudom.
Mintha rólam írtad volna.
A befejezésen gondolkozom.
Jake igazán remek.
Igazán kedves. Érzékeny.
Meghallgat, és okos.
De van itt valami megfogalmazhatatlan,
zsigeri, kimondhatatlan és helyrehozhatatlanul rossz.
- Jól vagy? - Igen.
Csak olyan távolinak tűntél.
Csak gondolkozom.
Miről?
Nem tudom, csak elmerültem a gondolataimban.
Elmerültél a gondolataidban.
Azt hiszem, az időről gondolkoztam.
- Tényleg? - Igen.
Mint mikor egy vonaton vagyunk, ami visz a cél felé.
Nincs eltérés, semmi kitérő,
mint Mussolini vonata,
- sosem késik. - Ez nem teljesen igaz
Mussoliniről és a vonatokról.
A vasúti rendszer javulása még előtte megtörtént.
Ő csak learatta a babérokat,
és ráadásul nem is voltak mindig pontosak.
Igazából nem
- Mussolini vonata volt a lényeg… - Ráadásul egy vonatról
- le lehet ugrani. - Filmekben.
Az életben valószínűleg meghalsz, ha kiugrasz egy mozgó vonatból.
Ez tényleg így van.
Talán túl sok filmet nézek.
Mint mindenki.
Társadalmi betegség.
Hazugságokkal töltöm az agyam, hogy elüssem az időt
egy szempillantás alatt,
kínzóan lassú szempillantás alatt.
Olyan, mint a veszettség vírus,
amely az idegdúcokhoz kapcsolódik,
és önmagává változtat minket.
A vírusok szörnyűek.
Minden élni akar, Jake.
A vírusok csak egy példa a mindenre.
De…
Még a hamis, béna filmötletek is élni akarnak.
Mintha az agyadban nőnének,
az igazi gondolatok helyét átvéve.
Épp ettől veszélyes.
De tudtad, hogy…
vannak rovarok, amelyek felrobbantják magukat?
- Igen. - Nem minden akar élni…
- Bizonyos hangyák, levéltetvek… - …a közösségük érdekében.
Vannak öngyilkos merénylők.
TULSEY TOWN TEJIVÓ
Gyere, csatlakozz hozzám!
Szóval nem minden akar élni.
Ugye?
Igaz. Nos, ők azt akarják, hogy a közösségük éljen.
Ami tulajdonképpen ők maguk, csak nagyban.
De azt se tudjuk, akarnak-e egyáltalán valamit.
Valószínűleg így vannak programozva.
Talán mind be vagyunk programozva, nem?
Mindketten meghaltunk.
Én még nem állok készen rá, hogy bemenjek.
Ki kell nyújtóztatnom a lábaimat, hosszúak.
Hosszú volt az út.
Mi, ez nem udvariatlan?
Tudja, hogy itt vagyunk. Itt integetünk egymásnak már jó ideje.
Tudják, hogy szeretek kinyújtózni. Gyere, körbevezetlek.
Jake, nem tudom, hideg van, és sötétedik is.
Gyere, tartok egy rövidített túrát.
Talán,
visszajövünk tavasszal, és kifekszünk ide, nézzük a végtelen eget.
A birkák.
Köszönjünk!
- Sziasztok! - Sziasztok!
Van itt valami unalmas és szomorú.
És büdös.
Vajon milyen lehet birkának lenni?
Az egész életet ezen a nyomorult, büdös helyen tölteni tétlenül.
Enni, szarni, aludni újra és újra.
Nos, ennyi volt.
A birkák.
- Mi történt a bárányokkal? - Mi?
- Mi lesz… - Nem értem, mit kérdezel.
Már meghaltak, mi történhet még velük?
- Úgy értem, eltemetik őket? - Valószínűleg tavasszal elégetik őket.
De egyelőre meg vannak fagyva, rendben vannak.
Ne aggódj!
Gyere, megmutatom a régi ólat, ahol a disznókat tartottuk.
El kellett őket altatni.
- Sajnálom. - Rohadás helyzet volt, a disznókkal.
Az élet nem mindig szép egy farmon. Ezt jobb, ha tudod.
Mi történt velük?
A disznókkal?
Felejtsd el! Nem szép történet.
Ezt nem teheted. El kell mondanod.
- Igen? - Igen! Jézusom!
Oké, nos…
Apám pár napig nem jött be megnézni a disznókat.
A szüleim el voltak foglalva.
Csak belökte az ételt az ólba.
De pár nap múlva
észrevette, hogy mindketten ebben a sarokban fekszenek egész nap,
így bement megnézni őket.
Nem néztek ki jól.
Úgy döntött, jobb, ha megmozdítja őket.
Nehezek voltak.
Disznók, igaz?
De végül sikerült az egyiket megmozdítania, és észrevette…
hogy az egész alsó fele tele van kukacokkal.
Mindkét disznót élve megették.
Az élet durva tud lenni egy farmon.
Bemegyünk? Hűvösödik.
Mindennek meg kell halnia. Ez az igazság.
Az ember szereti azt hinni, hogy mindig van remény.
Hogy legyőzhető a halál.
És egyedülálló emberi képzelgés, hogy a dolgok jobbra fordulnak,
talán abból az egyedülálló felismerésből származik, hogy nem fordulnak jobbra.
Nem lehet biztosan tudni.
De gyanítom, az ember az egyetlen olyan állat,
mely tudja, hogy halála elkerülhetetlen.
Más állatok a jelenben élnek.
Az emberek nem tudnak, ezért feltalálták a reményt.
Hahó!
Itt vagyok. Itt vagyunk.
Hahó!
Jake vagyok!
Hahó!
- Mindjárt lemegyünk. - Oké.
Kérsz papucsot?
- Én… - Hideg a padló.
- Régi ház. Megfognád ezt? - Igen.
Igen, köszönöm, azt hiszem.
Nagy lesz neked. Az enyém volt régen, de jó meleg.
Voilà!
- Neked nincs? - Nincs.
Nem, akkor te vedd fel! A tied.
Jaj, ne! Miféle úriember lennék akkor?
Az én papucsom a te papucsod.
- Biztos? - Igen.
Foglalj helyet!
Mindjárt itt lesznek.
- Zene? - Persze.
Szóval a hálószobák az emeleten vannak.
Más nagyon nincs.
Anyám varrószobája,
hálószobája, ruhásszekrénye.
Megmutatom miután ettünk, ha szeretnéd.
Semmi különös, ahogy látod.
Szép. Tetszik.
- Igen? - Igen.
Emlékeztet a házra, ahol felnőttem.
Gondolom, a vidéki házak mind hasonlók egymáshoz.
Mint a boldog családok.
Nem biztos, hogy Tolsztoj ezt eltalálta.
A boldogságnak is ugyanannyi árnyalata van, mint a boldogtalanságnak.
Szerintem ő a házasságról beszélt…
Na, itt vannak!
Addig is teszek fát a tűzre.
A szüleid tudták, hogy jövünk, ugye?
Úgy értem, ők hívtak meg…
A meghívás túl formális lenne a családomnak, de persze, megbeszéltük.
Oké, remek.
Kellemes a tűz.
Otthonos.
- Mi van ott? - A pince.
Értem.
Zárva tartjuk általában, mert az öreg házak elég huzatosak.
Igen.
Különben is, a pince nincs befejezve.
Valójában csak egy lyuk a földben.
Egy lyuk a földben?
Csak vízmelegítő, mosógép és szárítógép, meg ilyenek.
Nem használjuk másra.
Helypocsékolás.
Utálom a pincét, ha tényleg tudni akarod.
Erős érzéseid kapcsolódnak hozzá.
Tudod, gyerekként…
a pincék ijesztőek.
Hát, nekünk nem volt, lakásban nőttem fel,
de az ijesztő filmek alapján van elképzelésem.
Ne menj le a pincébe!
Pontosan.
Odabenn rejtőzködik.
- Ki? - Tessék?
Mik azok a karmolások az ajtón?
Kutya. A kutya csinálta, főleg.
Imádom a kutyákat.
Nem tudtam, hogy van kutyátok!
Általában észreveszem, ha kutya van a háznál.
- Játékok vannak elszórva, és… - A szüleim rendszeretők.
És hol van? Milyen fajta? Mi a neve?
Mennyi kérdés. Jimmy.
Border collie.
Valószínűleg kint, vagy…
Szia, Jimmy!
Szia!
Csurom víz.
- Ez… - Itt jönnek!
Jó volt az út?
Igen, rendben volt.
Örülök, hogy megismerhetlek, Louisa!
Jake sokat mesélt rólad.
Önökről is sokat mesélt.
És mégis eljöttél?
Szia!
Nos, együnk!
Olyan hideg lesz az étel, mint a fagyos szerető.
- Jó illata van. - Remélem, éhes vagy.
Minden házi készítésű. Amit az asztalon látsz, a farmról van.
Remekül néz ki.
Szóval Jake azt mondja, festő vagy.
Igen! Jake helyesen mondja.
Nemigen értek a művészethez,
de szeretem a képeket, amiken tudod, hogy mit látsz.
Mi is a neve? Absztrakt. Azt nem értem.
Én is tudok olyat. Rámaszatolok egy kis festéket, arra, hogy is hívják?
Vászonra. Szemfényvesztés, ha engem kérdezel.
A fotóknak kinéző festményeket szeretem.
Egymillió év alatt se tudnék olyat. Az a tehetség.
Miért nem fényképeznél, apa, ha a fotókat szereted?
Sokkal gyorsabb, és a fotók épp olyanok, mint a fotók.
Szeretem a fényképeket, főleg a sportfotókat.
Milyen képeket festesz, Lucy?
Nos, nem vagyok absztrakt művész, ez már mellettem szól.
Jó! Látod, erről beszélek. Látod? Jó!
Főleg tájképet festek.
A szabadban?
Igen. Plein air.
Ami szabadban festés.
Próbálom megragadni a fény és a légkör hangulatát.
Ez csodás. Jake is festett természetesen.
- Anya! - Keményen dolgozott vele.
Nem is tudtam.
- Nagyon ügyes volt. - Anya!
Igyekszem a munkámat átitatni
- egy belső világgal. - Belső világ. Szóval bent festesz?
A fejemben. Így a táj megkísérli tükrözni, ahogy éppen érzem magam.
Magányos, vidám, aggódó, szomorú.
Nagyon érdekesnek hangzik.
Mint az a festmény arról a lányról, aki egy mezőn ül, és egy házat néz.
Christina világa. Wyeth.
- Igen. - Pontosan.
De emberek nélkül.
Hogy lehet egy mező szomorú anélkül,
hogy lenne a mezőn egy szomorú ember?
Ez egy érdekes probléma.
Igen, küzdök vele.
Nos, van pár fotóm a munkáimról, ha szeretnék látni.
Ó, igen!
- Igen? - Igen?
- Igen! - Igen?
NEM FOGADOTT HÍVÁS
Ezek itt.
Ezek szépek, de nem értem,
mitől kéne éreznem valamit,
ha nincs rajtuk senki, aki érezne valamit.
Ha nincs rajta senki, aki szomorú, vidám,
vagy a többi, amit mondtál.
Mondjuk képzelje azt, hogy maga az ember, aki a tájat nézi.
Látnom kellene benne magam.
Ha ott lenne, nem látná magát, igaz?
Nos, látnám, ha lenéznék. Nem vagyok szellem.
Ezt tanúsíthatom.
Főleg a hálószobában nem.
Úgy értem, ha ott lenne,
és anélkül nézné, hogy lefelé tekintene, látná a tájat, és érezne valamit.
Bármi, amit a környezet miatt érez, az magáról szól,
nem a környezetről, igaz?
Egyik érzés sem a hely sajátja.
Ez kicsit már magas.
Igazán szépek. Tehetséges vagy.
- Köszönöm. - Tetszenek a színek.
Köszönöm.
Jake, nem mondtad, hogy a barátnőd ennyire tehetséges.
Valójában mondtam.
Mindegy...
Úgy értem, néha…
Gondolhattam volna…
Mert…
Szóval, Jake
azt mondja, kvantumpszichológiát tanulsz az egyetemen.
- Igen. - Fizikát.
- Tényleg? - Igen.
Ez szokatlan egy lánynak, nem?
Igen, valójában.
Csak kérdezem.
Manapság kicsit kevésbé, ami szerintem jó dolog.
Nos, én hetedik osztály után nem értettem, mit mond Jake,
csodálatos, hogy van valaki, akivel megoszthatja az ötleteit.
Jake szerint sok híres fizikus házaspár van.
Apa!
Igen, azt hiszem, voltak.
Pierre és Marie Curie együtt kaptak fizikai Nobel-díjat.
Még én is hallottam róluk. Marie-ről legalábbis, meg a sugárzásról.
- Radioaktivitás. - Rádium.
- Igen. - Úgy örülök, hogy Jake talált valakit.
Elmesélnéd nekünk, hogy találkoztatok?
Jake nem akarta.
Imádom a romantikus történeteket.
Mint a Felejtsd el Párizst! című filmben. Billy Crystal?
Nem tetszett az a film.
Billy Crystal egy langyi.
Szóval…
egy barátommal mentem inni valamit az egyetem környékén,
mint kiderült, épp kocsmakvíz volt.
Ó, eddig remek, Jake megőrül a kvízekért.
- Sokat játszottunk régen a géniusz… - Genus.
- Sokat játszottunk a géniusz… - Genus.
Trivial Pursuit játékkal. Mi?
Az a genus kiadás.
Mindig azt hittem, hogy géniusz. Akkor évek óta rosszul mondom.
Egyértelmű, hogy nem vagyok egy genus!
Ez jó volt!
Nem.
A genus nem
ugyanaz, mint a géniusz. A genus egy kategória.
Mindig azt hittem, hogy géniusz kiadás.
Mindenkinek mondtam, hogy minden választ tud a géniusz kiadásból.
Nagyon büszke voltam rá.
- Miért nem kaptuk meg a géniusz… - Nincs…
- olyan, hogy géniusz kiadás. - Rendben.
Szóval Jake a csapatával volt,
én meg a barátommal hozzájuk közel találtam egy üres asztalt, és őt néztem.
- Azt gondoltad, helyes! - Igen.
Nagyon komolyan vette a játékot, amit elbűvölőnek találtam.
Hogy is hívták a csapatát?
- Brezsnyev szemöldöke. - Brezsnyev szemöldöke, igaz.
Megkérdeztem, ki volt Brezsnyev, csak, hogy hozzászólhassak.
Azt mondta, Brezsnyev szovjet mérnök volt.
És a tábornoka a…
- A szakaszvezetője… - A Kommunista Párt főtitkára.
Az strázsálás korszakában.
- Stagnálás. - Stagnálás.
Ezek a csapatnevek megőrjítenek.
Beképzeltté teszik a csapatokat.
De nem tudom, Jake-nél ez nem zavart annyira.
Azt hiszem, nem érdekelt, mert helyes volt.
Helyes, igaz?
Próbáltam összeszedni magam, hogy megszólítsam, mert…
bár többször rám nézett, egyértelmű volt, hogy ő nem fog megszólítani.
Azt hittem, azt mondtad, hogy Brezsnyevről már beszéltetek.
Igen, ez igaz.
De utána már nem beszéltünk,
azt hiszem, így értettem.
Mondtam valami hülyeséget, hogy: „Úgy tűnik, jók vagytok.”
És gyakorlatilag kiabálnom kellett, akkora zaj volt.
Jake felemelte a poharát, és azt mondta: „Nos, igen,
jól be vagyunk bástyázva.”
Elnevettem magam, ami megtörte a jeget,
és azt hiszem, erőt vett a nevetésemből, mert azzal folytatta,
hogy ő egy…
- Verbalista. - Verbalista.
És nem tudtam, mit jelent.
De nem akartam beismerni, azt mondtam:
- „Menő.” - Menő.
Aztán újra fel akart vágni, de bénán,
azt gondoltam: „Ez a srác fura. Egyáltalán nem tud csajozni.”
És volt ebben valami vonzó.
De aztán folytatta.
Azt mondta, szerette volna, ha a csapat neve "Ipszeitás" lesz,
én meg: „Áh”.
Már nem kedvelted?
Nem.
De.
Csak azt akartam, hogy abbahagyja.
Azt mondtam neki:
„Tudod, hogy nem ismerem ezt a szót. Minek halandzsázol nekem?”
Valami olyasmit válaszolt, hogy: „Seggfej vagyok.”
„Nem vagyok nagy társasági ember,
az ipszeitás meg a személyiség szinonimája.”
Mindegy, utána normális emberként beszélt, és vicces volt.
Láttam, hogy szeretné a számomat,
de félénk volt.
Menni készültem.
A barátnőm menni akart.
És Jake-ből kiszaladt, hogy szeretné a számom.
Ez az Jake.
Ideje volt.
A többi már történelem.
Ennek már…
hat hete?
Istenem, többnek tűnik.
Örökkévalóságnak tűnik.
Nem…
nem is emlékszem, milyen régen volt.
Mindjárt visszajövök.
Üdv a Red Line-ban!
Yvonne vagyok. Én szolgálom ma ki önt.
Van egy fickó a háta mögött.
Komolyan?
Ez itt Nimród.
A szerencsétlen pincértanonc, aki követ.
- Üdv, Nimród vagyok. - Üdv!
Rendelnek, vagy van kérdésük az étlappal kapcsolatban?
- Milyen a Santa Fe Burger? - Nagyon népszerű.
Oké, akkor melyik jobb maga szerint? A Santa Fe Burger,
vagy a Natchez burger?
Ez nehéz kérdés. Mindkettő remek.
Nincs kedvence?
- Talán azt mondanám… - Nézze, ő vegán, szóval…
- Mi az ördögöt művelsz? - Nézze! Nem tudja,
hogy ez a csodás nő maga előtt, nem pincérnő.
- Kérlek, elmennél? - Pincérnő.
De csak, hogy iskolába járhasson,
és állatvédő ügyvéd lehessen.
Nem evett egy falat húst vagy tejterméket
ötéves kora óta,
mikor ráébredt, hogy a hamburger egy ledarált tehén.
Élete többi részét annak szentelte, hogy a világ
jobb hely legyen az állatoknak, és szeretem őt!
Szeretem! Szeretem, mert ő a legszebb…
Ez gyönyörű volt, Yvonne. Ki vagy rúgva.
Szükségem volt az állásra, idióta.
Tudom.
Azt mondtad, hogy szeretsz?
Igen.
Idióta.
Ez csodás volt.
- Mennünk kell. - Jake mindig jó fiú volt.
Az suliban még szorgalmi kitűzőt is kapott, emlékszel?
- Még eszik? - Nem.
Szorgalmi. Nyolcévesen, nem hihetetlen?
Nagy dolog. Az apja és én semmilyen kitűzőt nem kaptunk nyolcévesen.
- Később sem. - Ez igaz.
Sosem.
Nyertem egy csomó sportdíjat, de sosem szorgalmi díjat.
Szerintem nyolcévesen a szorgalom szót sem ismertem.
De Jake ismerte. Te ismerted.
Jake ismerte. Emlékszel, milyen izgatott voltál
- a kitűző miatt? - Nem.
- Felvette az iskolába. - Nem.
Minden nap felvette. Felvetted!
Nem, csalódott voltam. Az éleslátás kitűzőt akartam.
A szorgalmi az a futottak még kategória.
„Keményen dolgoztál, nem vagy túl okos,
de lenyűgöző, hogy megpróbáltad.”
Ne légy ilyen keserű! Nagyon szép kitűző volt, kedvesem.
Jakey!
Desszertet?
Jake kedvenc csokitortáját csináltam.
Pompás.
Persze, sosem utasítok el csokit.
Pompás.
Ez volna csudijó!
Segíts!
A nappaliban szolgálom fel a desszertet.
A My Fair Ladyből van.
Az te voltál! Igen!
Azt mondta, egy langyi.
Ezt te mondod évek óta!
Nem csinálhatod ezt tovább!
Olyan csendes vagy.
Jól vagy?
Szimpatikusak?
Nagyon kedvesek.
Nagyon kedves szülők.
Jól választottál, barátom.
- Igen. - Igen.
Persze.
Nagyon szeretnek.
- Igen. - Ez a legfontosabb a szülőkben.
Gondolom.
Voltak problémáink.
Jézusom, mindenkinek vannak problémái a szüleivel.
Hé, mi történt Jimmyvel?
Ó, hát itt vagy!
- Egy büdös vizes szörnyeteg vagy, mi? - Bocs!
- Sajnálom. - Mit?
Hogy büdös.
Jake, ő egy kutya.
Rendben van. Jimmy…
Hé, ez ki?
Nem tudod?
Nem.
Én vagyok az.
Nem, én voltam az. Vagy nem?
- Hogy… - Elnézést!
- Istenem! - Konyhai vészhelyzet, tudjátok.
Nos, itt van Jake kedvence.
Yule log, avagy csokis fatörzs.
Bár már nincs karácsony.
Arra emlékeztet, mikor még Jake szopta az ujját.
Sokkal tovább, mint illett volna.
Azt mondogatta: „Yule”, miközben szopta az ujját.
Yule log. Még hasonlít is a hüvelykujjra!
Jól néz ki.
Egészségedre!
Köszönöm!
Remekül néz ki.
Köszönöm! Egészségedre!
Istenem!
Problémáim vannak a fülemmel.
Ha valakit érdekelne, miért húzom egész este a fülem.
Több mint egy probléma.
Tinnitus. Így hívják.
Mi az a tinnitus?
Az nem túl jó móka.
Nem túl jó móka.
De történnek szarságok állítólag.
Valami zümmögést hallok állandóan.
Nem is zümmögés, inkább sziszegés. Vagyis inkább…
suttogás.
Ó, mindig?
Igen!
Mintha mindig suttogna nekem valaki.
Talán megosztja velem az univerzum titkait.
De nem tudom.
Talán tőzsdetippeket ad.
Ó, gazdagok lennénk!
Bocsánat!
Azt hittem, kikapcsoltam.
- Láttad a szemüvegem? - Tessék.
Csak egy barátom.
- Sokat hívja. - Nyugodtan vedd fel!
Vedd fel! Nem udvariatlanság.
Nem, semmi baj. Nem fontos.
Nem tudhatod. Lehet. Hóvihar van odakint.
- Lehet, hogy megrekedt. - Semmi baj.
Már hóvihar van? Nem akarunk itt ragadni.
Semmi baj. Van hólánc.
Holnap korán kell dolgoznom.
Ó, feltetted a láncokat?
Nem, még nem, de a kocsiban vannak.
Ha van hólánc, nem lesz gond.
Mi? Sajnálom.
Hólánc.
Istenem! A suttogás, újra hallom.
- Az éjszaka a legrosszabb. - Mi?
- Éjszaka! - Ó, az éjszaka a legrosszabb.
Már nem igazán alszom.
Ó, ez nagyon rosszul hangzik. Sajnálom.
- Sajnálom? - Azt mondtam, sajnálom.
Mindketten sajnáljuk.
Fel kéne venned a telefont.
Lehet, hogy vészhelyzet.
Semmi gond.
Én…
- Tudom, miért hív. - Legalább az üzenetet hallgasd meg!
Rendben!
Persze.
Csak egy kérdésre kell választ találni. Félek.
Kissé őrültnek érzem magam. Nem vagyok tiszta. Hogy… a feltételezések helyesek.
Érzem, ahogy nő bennem a félelem. Eljött a válasz ideje. Csak egy kérdés.
Egy kérdést kell megválaszolni.
Jól van.
- Mit akart? - Csak üdvözölni akart.
Milyen kedves.
A barátok fontosak.
Jake-nek sosem volt sok gyerekkorában. Később sem igazán.
Emlékszel az 50. szülinapodra?
- Huszadik. - Mit mondtam?
Ötvenedik.
Istenem, hol az agyam?
Mindegy.
A barátok jól jönnek.
Mindig így láttam.
Mert az élet nehéz lehet.
Egy farmon.
Nem is lesz könnyebb, ahogy döcög előre, azt mondom.
- Tessék? - Nem válik könnyebbé.
- Micsoda? - Az élet!
Ja, az nem. Tulajdonképpen egy gyorsvonat a pokolba.
Anya, az Istenért!
Rendben, igaz. Túloztam. Egyetértek.
Egy gyorsvonat a francba!
Anyád mindig nagyon vicces volt.
Pont ezt szerettem benne.
Szerintem ez volt az első dolog, amiért beleszerettem.
Kicsit vesztett az varázsából, ahogy öregedett.
Már fáraszt, azt hiszem.
Már nem olyan vicces.
Nagyon hiányzik.
Szóval Lucia gerontológiát tanul.
Ó, tényleg?
Ó, milyen lenyűgöző!
Lenyűgöző.
Igen.
Mindig is érdekeltek az öregedéssel kapcsolatos problémák.
Szerintem a társadalmunk szinte elutasítja az öregeket,
ami ostobaság, hiszen elkerülhetetlen és természetes
része az élőlények életciklusának.
Arról nem is beszélve, milyen szívtelen.
Milyen érdekes. És együttérző.
Meg kell tartanunk őt, Jake.
Milyen kedves.
Azta…
elég rossz kint a helyzet.
Nem tudom, Jake, azt hiszem jobb…
Jake?
- Jake? - Mi az?
Szerintem mennünk kéne.
Elég rossz az idő.
Van hólánc!
Hol vagy?
- Az emeleten. - Felmegyek.
Csak szólok.
Jake?
Hol vagy?
JAKE GYEREKSZOBÁJA
Jake?
CSONTKUTYA
„Hazajönni szörnyű.
Akár megnyalják a kutyák az arcod, akár nem.
Akár feleséged van, akár feleségformába bújt magány vár rád.
Hazajönni szörnyen magányos.”
Sajnálom, megijesztett.
Bocsánat!
Ez Jake gyerekszobája.
Igen, láttam a kiírást az ajtón.
Ja, azt?
Meg tudom magyarázni.
Romlik a memóriám.
Korai tünete a…
Alzheimer-kórnak?
Demenciának?
- Lewy-testes betegség… - Az lesz.
Elkezdtük felcímkézni a dolgokat.
Az egész házban címkéket fogsz látni.
Nem vettem észre.
Észre fogod venni.
Sajnálattal hallom, hogy…
Rendben van.
Igazság szerint…
várom már, hogy igazán rosszra forduljon,
és ne emlékezzek rá, hogy nem emlékezek.
Úgy tűnik, ez…
jobb módja lesz…
Gyerünk már!
- Igen. - Azt mondják, minden rosszban…
- Van valami… - Van valami! Igen.
Azt mondják, minden rosszban van valami…
Szerintem ez igaz.
Ez Jake gyerekszobája.
Alhattok itt, ha akartok ma este.
Az anyja és én nem vagyunk ebben régimódiak.
A dugásban meg a többiben.
Ma este haza kell érnem.
Reggel dolgoznom kell.
Tudom, ez az ágy
elég kicsi két…
Na, gyerünk már!
Felnőttnek.
Végül is gyerekágy. Még ikernek is kicsi lenne.
Csak egy gyereknek jó. De egy estére biztos kibírjátok.
Ez igazán nagylelkű, de tényleg…
Gondolom, nem fogtok dugni ebben az ágyban.
Nem dugásra készült. Ez egy gyerekágy.
Egy gyereknek, nem kettőnek.
Igen.
Biztos találok a feleségem régi holmijában…
dolgokat, amiket ma este fel tudsz venni.
Lehet, hogy át kell néznem pár bőröndöt.
Biztos találok a feleségem régi holmijában dolgokat, amiket felvehetsz.
Ma este. Ó, nézd
Jake gyerekszobája.
Jake.
Ó, a barátnő.
Nyisd ki!
Jake, a hó. Indulnom kell.
Mondtam már neki többször, hogy ideje mennie.
Anya, enned kell!
Mindjárt lemegyek.
Anya!
Jake mindig jó fiú volt.
Anya!
Szorgalmas.
Kitűzőt nyert.
Talán nem volt olyan tehetséges, mint a többi diák,
de keményen dolgozott.
És ez még lenyűgözőbb.
Egy genus…
Géniusz, anya.
Valójában szerencse dolga.
Genetikai lottó, úgy mondják.
De úgy csinálni, mint Jake
különösebb tehetség vagy képességek nélkül…
Az sokkal lenyűgözőbb.
Igen.
- Talán el kéne… - Mindjárt!
Rendben.
Mindjárt elindulunk.
Hadd végezzek itt!
Anya?
Lenyűgöző, ahogy odafigyelsz anyukádra.
Ez ritka.
Általában csak raktározzuk az időseket.
Különlegesen odaadó fia vagy.
Örülök, hogy ezt mondod. Ettől jobban érzem magam.
Néha…
olyan, mintha senki nem látná a jó dolgokat, amiket teszel.
Mintha egyedül lennél.
Én látom.
Lent leszek.
Magatokra hagylak.
Nem akarok raktárban élni.
Be kéne ezt fejeznem.
Csak befejezni. Egy éles vágással.
Semmi tétovázás. Nem várni, hogy jobb legyen.
Nem várhatunk örökké.
Már nem is tudom, ki vagyok valójában,
hol végződöm, és kezdődik Jake.
Flippergolyó vagyok. A lelkiállapotom körbeugrálja a helyet.
Jake-nek úgy kell látnia, mint valakit, aki őt látja.
Kell, hogy lássa valaki, aki helyesli, amit tesz.
Mintha ez lenne az életem értelme.
Hogy Jake-et elismerjem, hogy ő haladni tudjon.
És olyannak kell látnia, akinek az elismerését mások is értékelik,
mert engem meg mások ismernek el.
„Nézd a barátnőm! Nézd, kit nyertem! Okos.
Tehetséges. Érzékeny.
Erre képes. Arról tud. Ezt csinálta. Gondoskodik arról.”
Hadd vigyem ki a mosdóba, aztán megyünk.
Be kell ezt fejeznem.
Ez a lány?
Igen, apa, Louisa.
Jó. Elhoztam az anyád…
HÁLÓING
hálóingjét.
Neki.
Nagyon kedves. Én…
Ma este haza kell mennem.
Hamarosan.
Nem értem. Hogy érti?
Nem tudom, apa.
- Nem értem. - Holnap műszakban vagyok.
Pincérnő.
Úgy találkoztunk, hogy felszolgált nekem.
Kedves történet.
Megkérdeztem a…
Santa Fe burgerről.
Össze vagyok zavarodva.
Menjünk a fürdőszobába!
Nem akarunk több balesetet. Emlékszel tegnap estére?
Mit keres itt ez a régi holmi?
Nem tudom.
Te jó ég, ez koszos! Jake bébiétele van rajta. Mit keres itt?
Elárulom, a saját fejem is elkutyulnám, ha nem lenne odacsavarozva.
Lennél olyan kedves, és bedobnád a mosógépbe? Most töltöttem be.
Össze kell szednem ezt a rengeteg játékot.
Jake is elhagyná a fejét, ha nem lenne a nyakára odacsavarozva.
Persze.
- Hol van? - A pincében.
Jake nem fog örülni, ha lemegyek.
Jake néha parancsolgató.
Ne engedd neki, hogy irányítson!
Szerintem ez a személyiségének a másik oldala. Ez a szorgalom.
Mindent ő akar irányítani.
Annyi minden van,
annyira sok minden, amitől ideges lesz.
Egyre több dolgot zár ki a világból. Ez baj.
És annak a pár embernek, aki maradt, nekik meg szabályokat ír elő.
Ami tényleg gond.
Igen, valószínűleg én vagyok a hibás.
Emiatt a bűntudat miatt úgy érzem,
ki kell szolgálnom minden hóbortját.
Ez egy ördögi kör.
Mit akar ezzel mondani?
Azt mondom,
vidd le az átkozott hálóinget a pincébe!
Élj veszélyesen!
Leküldted?
A mosógéphez.
Anya! Komolyan?
Nem kell mosnod anyámnak.
Vendég vagy, adunk neked egy tiszta hálóinget.
- Nem bánom. - Tényleg el kellene…
Tényleg el kellene indulnunk.
- Kéne egy kis segítség a hólánchoz. - Rendben, megyek.
Tragikus, milyen kevés ember birtokolja a lelkét halála előtt.
„Semmi sem ritkább egy emberben”,
mondja Emerson,
„mint a saját tett.”
És ez igaz.
A legtöbb ember más ember.
A gondolataik mások véleménye.
Az életük utánzás, szenvedélyük egy idézet.”
Ez egy Oscar Wilde-idézet.
Csak egy kérdésre kell választ találni.
Félek. Kissé őrültnek érzem magam. Nem vagyok tiszta.
A feltételezések helyesek. Érzem, ahogy nő bennem a félelem.
Eljött a válasz ideje. Csak egy kérdés. Egy kérdést kell megválaszolni.
Te jó ég!
Jake, az anyukád?
Ő…
Elaludt.
Ő…
Jobb, ha megyünk.
Egyre alattomosabb az idő.
Biztos, hogy jól van?
Alszik, mint a tej.
Most kell menni.
És mi van apukáddal?
Ő…
Babrál valahol.
Kint van a szemét.
Örülök a találkozásnak!
Örülök, hogy megismerhettem!
Köszönöm a vendéglátást!
Mindig szívesen látunk. Igen.
Jake jó fiú, igaz?
- Igen. - Igen?
Jó ember, valójában.
Egyetértesz?
Igen.
Rendben, akkor…
Nos?
Szimpatikusak voltak?
Igen, nagyon kedvesek.
- Tényleg? - Igen.
Kicsit tolakodóak tudnak lenni, de alapvetően rendes emberek.
Ez egyértelmű volt.
Mindkettőjüknek tetszettél egyébként.
Az jó. Örülök.
„Olyan okos” – mondta anya.
Valóban?
Nos, nem neked. Lehet, kellemetlenül érezted volna magad.
Akkor mondta, mikor segítettem neki mosogatni.
Nem emlékszem, hogy Jake segített az anyukájának.
Sok minden ködös, ami ma este történt. Mintha…
Amíg te és apa kitárgyaltátok…
Mit?
Amíg te és apa kitárgyaltátok…
Mintha minden egy kicsit…
- A vámtípusokat. - Igen. A vámokat.
Igen, már emlékszem. Kicsit szét vagyok esve.
Elég sok bort ittál.
Nagyon örült, hogy valaki ismeri őket.
Sokat ittam?
Igen.
Szerintem nem tűnt fel, mert mindig újratöltötte a poharad.
- Tényleg? - Igen.
- Igaz. - Igen.
Nem vettem észre.
- Igen. - Trükkös.
Nehéz számolni.
- Igen. - Ahogy mondtam…
Összességében szerintem minden jól ment.
Sikeres látogatás volt.
Igen.
Mindenki megismerte egymást.
Ez igaz. Nagyon kedvesek.
- Tetszettek? - Igen.
Ők is kedveltek téged.
Azt hiszem, ez jó jel.
Jel?
Jel.
A jel talán nem a legjobb szó.
Dolog. Jó dolog.
Jó, ha az emberek, akiket szeretsz, kedvelik egymást.
Az emberek szeretnek magukra az időben mozgó pontokként tekinteni.
De szerintem épp az ellenkezője igaz.
Mozdulatlanok vagyunk, és az idő halad keresztül rajtunk,
átfúj, mint a hideg szél,
ellopja a melegségünket,
- kirepedezve és megfagyva hagy el. - Min gondolkozol?
Nem tudom, halottan.
Úgy érzem, ma én voltam ez a szél.
Aki átfújt Jake szülein.
Láttam, milyenek voltak. Láttam, milyenek lesznek.
Láttam, mi lesz utánuk.
- Min… - Ha már csak én leszek.
Min gondolkozol?
Csak a szél.
Semmin.
- Tényleg? - Fáradt vagyok, Jake. Talán a bortól.
Igen, sokat ittál.
Igen.
- Ez is nyugtató, tudod. - Persze, hogy tudom.
Szerintem fontos, hogy ezt az emberek észben tartsák,
mielőtt döntéseket hoznak a hatása alatt.
- Egy hatás alatt álló nő. - Remek film.
Nem biztos, hogy egyetértek.
Többször megnéztem ezt a filmet a szerdán leadandó esszémhez.
Rokoni kapcsolatot éreztem
Mabellel, azt hiszem.
Olyan erős, és szörnyű sorsú karakter.
Valóban?
Azt hiszem,
Mabel Longhetti azért robban le, mert mindenkinek meg akar felelni,
hogy őrá nézhessünk a nők felszabadításának hősi áldozataként.
De ezt csak olyan női aktivisták gondolják, akik művészetként tekintenek
az oldalhajtásokra. A formás és magas Gena Rowlands,
Mrs. Cassavetes, csodálatos színésznő, és végig megéli a karakterét.
Egyetértek. Szerintem is nagyszerűen alakított.
Úgy tűnt, hogy magában foglalja…
Ebben a köztes életkorban, ahol a szépsége több naiv ártatlanságnál,
Rowlands egyszerre öreg és fiatal.
Mabel Longhetti képes arcának egy apró rezzenésével átváltozni
sugárzóan kacér szépségből egy szomorú lepattant utcabeli részeggé.
Rowlands megjeleníti a skizofréniás széttöredezettséget.
Mabel a szemed előtt esik szét.
Az arca egyszerre több érzelmet is kifejez.
Rowland alakítása felér fél tucat bűvészmutatvánnyal,
egy egész sor Oscar-díjjal. Fárasztó.
Valószínűleg remek színésznő,
de annyira túljátssza a szerepét, hogy végül semmi emlékezeteset nem alkot.
Ez a legtünékenyebb nagy alakítás, amit valaha láttam.
Nem igazán értem, mire gondolsz tünékeny alatt.
Mabel megpróbálja felvágni az ereit,
Nick meg tesz rá egy sebtapaszt.
Ez az idióta szimbolizmus elég lenne, hogy kiabálj.
De ez a két óra és 35 perces film úgy leszív, hogy már csak nyögni tudsz.
Azok a részletek, amelyek a Mabelt körülvevő szereplők
kóros állapotát hivatottak felvázolni,
és bemutatni az elszigetelődését, inkább gyenge, hamis pillanatokká válnak.
Nem világos, hogy a szereplők nem tudják,
vagy Cassavetes nincs tudatában annak, hogy mit csinál.
A gyerekek azt mondogatják, hogy szeretik.
Semmi segítség nincs ennek az értelmezésére.
Dédelgetik az anyjukat?
A szerepek felcserélődése, megerősítésképpen gyerekként kezelik?
Vagy ők is olyan szemérmetlenül szeretőek, mint az anyjuk?
Mi a véleményünk a durva Nick állandó követelődzéséről?
Van olyan szó, hogy követelődzés?
- Az követelőzés. - Mindkettő létezik, nézz utána!
Mi a véleményünk a durva Nick állandó szeretet követelődzéséről?
A film teljesen egyoldalú.
Minden meg van tervezve, de nincs átgondolva.
Értem, amit mondasz.
Egyértelműen te vagy a filmszakértő.
Igen.
Az vagyok.
Gondolom, csak megfogott…
az együttérzés, amivel Cassavetes fordult felé.
Úgy érzem, a társadalmunkból hiányzik egyfajta kedvesség,
egy bizonyos hajlandóság, hogy mások szenvedéseit megértsük,
amikkel küzdenek a…
A társadalom elidegenedése miatt?
Nem tudom. Azt hiszem.
Igen. Reménytelennek tűnik.
Micsoda?
Az egész. Minden.
Hogy öregnek érzed magad,
leépül a tested, a hallásod, a látásod.
Nem látsz, és téged se látnak.
És annyi rossz döntést hoztál.
A nagy hazugság.
- Milyen hazugság? - Nem tudom! Hogy…
Jobb lesz. Hogy sosem késő. Hogy…
Istennek terve van veled.
- Hogy az életkor csak egy szám. - Fogd be!
Hogy…
hajnal előtt a legnagyobb a sötétség. Hogy…
minden rosszban van valami jó, az Istenit neki.
Hogy mindenkinek van egy párja valahol.
Mind közhely.
Fogd be, Mabel! Ülj le, Mabel!
És hogy Isten nem ad nagyobb terhet, mint amit elbírunk.
Isten kedves figura ebből a szempontból.
Kérsz valami édességet?
Hogy érted?
- Desszertet. - Nem ettünk desszertet anyukádnál?
Mintha lett volna valami hatalmas tortaszerű…
Igaz.
Asszem cukorfüggő vagyok.
Nem tudom.
Talán segítene ébren maradni.
Naná!
Jake-nek ébren kell maradnia. Olyan alattomos az idő.
Van egy Tulsey Town ott az előttünk lévő leágázásnál.
Tulsey Town?
Nyitva van? Ilyen időben? De hisz fagy.
Ez a tökéletes időjárás egy Brrr-re.
Nem gondolod?
De lehet.
Tulsey Townba jöttünk
Lágyfagyit enni!
Tulsey Town.
Jézusom, erre sosem gondoltam.
Szerinted Tulsey Town mi?
A bohóc alapján
szerintem egy cirkuszi város.
Talán az a hely…
ahova a szezonon kívül mennek a mutatványosok.
A bohóc hölgy uralja?
Nos, igen, koronát visel.
Van egy bohóckoronája?
Egy jóindulatú és elfogadó fagyi bohóckirálynő.
Tiszta laktózból készült.
Laktóz toleráns!
Kedves, de hűvös.
Mint az anyukád.
- Hogy érted? - Sehogy.
Nem tudom, miért mondtam. Csak kicsúszott.
- Hűvösnek gondoltad az anyámat? - Nem.
Nagyon kedves volt.
Mert én nem vallom azt a hülyeséget,
hogy az anya az összes pszichológiai probléma oka.
Ez nőgyűlölő hülyeség. Freudi baromság.
Csábító,
hogy lehet valakit mindenért okolni.
Miért okolni?
Mindenért. Miért érzel úgy, ahogy. Miért vagy olyan, amilyen.
Ez nőgyűlölő hülyeség. Freudi baromság.
Egy ember, egy felnőtt, egy bizonyos ponton
kénytelen felelősséget vállalni magáért.
Nem gondolod?
Igen. Az anyák is csak emberek saját problémákkal.
A saját elhanyagoltságukkal és sérelmeikkel.
Mégis valamikor
a huszadik században az összes rohadt gyerekkori problémával őket okolták:
skizofrénia, autizmus, nárcizmus, homoszexualitás.
Nem mintha a homoszexualitásnak lenne köze a többihez.
- Nyilván. - Persze, hogy nem.
Azt mondani, hogy az anya az oka a gyermek homoszexualitásának,
magával vonja, hogy a homoszexualitás negatívum.
Csak azt mondom, amikor a homoszexualitást még mentális zavarnak gondolták
a DSM szerint 1973-ban,
egy dédelgető anyára
- gyakran bűnösként tekintettek. - Igaz.
Megvetendő, ahogy címkézzük az embereket, osztályozzuk őket, és elutasítjuk.
Minden nap nézem az iskolában a gyerekeket.
Látom a kiközösítetteket.
Különbözőek. Mások.
Látom, milyen életük lesz emiatt.
Néha évekkel később látom őket a városban, az áruházban.
Látom, felismerem, hogy még mindig magukon hordozzák azt a valamit.
Mint egy…
fekete aurát.
Mint egy malomkövet.
Mint egy szivárgó sebet.
Jake.
- Szerintem… - Itt van!
Hát ez embertelen.
Brutális hely, a Tulsey Town vidéke.
Itt is változik a klíma. Olvastad a Jég című regényt?
- Nem hiszem. - Anna Kavan írta.
Nem hiszem.
1967-es, egy fajta mese…
Vegyük meg a fagyit, és menjünk, fagy.
Először látni szeretném, ki dolgozik ma.
Ismered az itt dolgozókat?
Néhányukat.
Megállok itt néha miután meglátogattam a szüleimet.
Néhány lányt nem kedvelek innen, biztosra akarok menni.
- Miért, mi a baj velük? - Nem tudom.
Az emberek néha hűvösek velem.
- A kocsiban várok. - Ne! Köszönj!
Nem jönnek, ha tudják, hogy én vagyok.
- Hahó! Van itt valaki? - Egy perc!
Tehát a Jég
egy környezeti katasztrófa idején játszódik,
amitől a világ fagyott pusztasággá alakul.
És a fő…
Szia!
Segíthetek, uram?
Szóval én egy Oreo Brrr-t szeretnék.
Ő pedig…
Ugyanazt.
Kettőt kérünk belőle.
Két ugyanaz rendel.
Bocs, tovább kell autóznunk.
Megkaphatnánk a lehető leggyorsabban?
Bocs, szia!
Elnézést a szag miatt, lakkoznak hátul.
Lakkoznak?
Polcokat.
Semmi gond.
Ismerem ezt a lányt. Láttam valahol. Láttam már korábban, az arcát.
A kiütését, ismerem őt. Itt van a nyelvemen.
„Az agyamon” – ahogy Jake mondja.
Ő valaki. Valahonnan.
Biztos vagyok benne.
Rohadt nagy hóvihar van kint.
- Meglepett, hogy nyitva vagytok ilyenkor. - Kint rohadt hóvihar, bent rohadt Brrr.
Én is pont erre gondoltam.
Kedves vagy.
Nem olyan, mint ők.
Unalmasak, gonoszak és szépek.
Kösz szépen!
Nem úgy értettem.
Tetszik, ahogy kinézel.
Kedves vagy, és persze igazán vonzó.
- Nem úgy értettem. - Semmi baj. Értem.
Csak… úgy tűnik, van egy
bizonyos keménység, ami együtt jár egy bizonyos szépséggel.
Te más vagy.
Talán ők is szenvednek, a csinosak. Nem tudom, talán…
Talán szenvednek a csinosságuk miatt.
Nem vagyok pszichiáter.
Különös kijelentés. Persze, hogy nem pszichiáter.
Nem lehet több 15 évesnél.
Nagyon jót csináltam. Mert olyan kedves vagy.
Köszi!
Nyolc dollár lesz.
Jake?
Tartsd meg!
- Köszönöm! - Szívesen. Köszi!
Aggódom.
Tessék?
Nem kéne ezt mondanom.
Jól vagy? Hívjak segítséget?
Nem lakk.
Nem az büdös. Ezt tudnod kell.
Hogy érted?
- Nem kell menned. - Hova nem kell mennem?
Előre. Az időben.
Te… itt maradhatsz.
Nagyon félek.
Mitől? Mitől félsz?
- Féltelek. - Kösz!
Szép estét! Légy óvatos! Alattomosak az utak.
Láttad a lány karját?
- Melyik lányét? - A Tulsey Townban.
Melyik lányét? Többen voltak.
Többen? Hárman voltak.
Arra már mondhatom, hogy többen.
Valóban?
- Nézz utána! - Nézzek utána? Abbahagynád ezt?
Mindegy, azt, akinek az egész karja kiütéses volt.
Nem vettem észre.
Szándékosan vagy tompa.
- Nem szándékosan. - Nem szándékosan.
Mindegy.
Milyen a Brrr?
- Túl édes? - Igen, édes.
Mindig elfelejtem, mennyire édes.
A kevesebb néha több.
Nem hiszem, hogy tudok még enni belőle.
Alig értél hozzá.
Nagyon édes.
Igen. Sok.
- Fázol? - Igen. Gondolom a fagyi miatt.
Egy hóvihar közepén vagyunk.
Kinek az ötlete volt a Tulsey Townba menni ilyen időben?
Meg sem szólalok.
Milyen furcsa.
Valószínűleg ez az utolsó alkalom, hogy egy autóban ülök Jake-kel.
Hamarosan ez egy távoli emlék lesz.
Mindketten máshol leszünk, mikor visszaemlékezünk erre a pillanatra.
Erre a közös nevetésre.
És talán bánjuk majd.
Talán az idő lefaragja a kellemetlenségeket, és…
mindketten úgy gondoljuk, szép volt.
Miért kellett, hogy vége legyen? De már nincs visszaút.
Sosincs visszaút.
Úgy elcsendesedtél.
Csak nézem a vihart.
Ha már azt sem mondod el a másiknak, mit gondolsz,
az nem sok jót jövendöl.
- Úgy tűnik, végeztél. - Hogy érted?
Felesleges megálló volt.
Legalább elmondhatom, hogy jártam Tulsey Townban az éjszaka közepén,
a semmi közepén, a hóvihar kellős közepén.
A kedvenc bohócod vagyok Tulsey Townból
Ahol jégkrémek nőnek a fán
Ne féljetek hát Gyertek csatlakozzatok hozzám
Egyetek, amennyi jólesik
Mosolyt csalok az arcotokra
Az első falat után
Vanília, csoki vagy eper
Éjjel-nappal nyitva tartunk
Sose csinálok ilyet többet.
Egy szórakoztató dolog, amit sose csinálok többet.
- Igen. - Ezt olvastad már?
Mit olvastam?
David Foster Wallace esszékötetét.
Nem. Még nem.
Ez egy esszékötet.
Nem. Nem olvastam.
Ki kell ezeket dobnunk valahova.
Megolvadnak, és ragacsos lesz a pohártartó.
Rendben.
Van benne egy esszéje a televízióról.
A szép emberek vonzóbbak…
„A szép emberekre jobban esik ránézni,
mint a nem szépekre.
De amikor a televízióról van szó,
a közönség nagyságának és a képek és a néző csendes interakciójának elegye
elindít egy folyamatot, amitől még inkább a szép képek válnak vonzóvá,
és egyben rontja a nézők biztonságérzetét
a sok tekintet.”
Ez az esszéből van.
Érdekes.
Öngyilkos lett.
Igen. Igen, azt hiszem, ezt tudtam.
Igen, mindenki tudja.
Még azok is, akik semmit sem tudnak David Foster Wallace-ról,
soha nem olvasták az írását.
Az öngyilkosság lett a történet.
A mitológia.
A tanmese. Ez visszataszító.
Szerintem már nem tudjuk, milyen embernek lenni.
Ki nem tudja?
A társadalmunk, a kultúránk, az emberek.
Bármi is ez.
Bármelyikünk.
Olvastál már Guy Debord-tól?
- A látványosság társadalma? - Pontosan. Igen.
Igen. Persze.
Debord azt mondja:
„A látványosság nem fogható fel pusztán vizuális megtévesztésként,
amelyet a tömegkommunikációs technológiák hoztak létre.
Ez egy világkép,
- amely valójában megvalósult.” - Figyeljétek a világot ezen az üvegen át,
előre értelmezve van számunkra.
És megfertőzi az agyunkat. Azzá válunk.
Mint egy vírus.
Figyelj, ezek az olvadó cuccok megőrjítenek.
Minden ragacsos lesz tőlük.
Hát, van nálad valami műanyag zacskó?
- Egy szalvéta esetleg? - Semmi ilyesmi.
Szeretném kidobni valahova.
Nos, úgy tűnik, nincs itt semmi.
Van egy kis út előttünk, amit ismerek.
Ott lesz egy szemetes.
Nem is tudom. Inkább menjünk haza!
- A farmra? - Nem. A városba.
Félek, hogy itt ragadunk.
Ha lefordulunk a főútról, és beragadunk, senki se talál ránk.
Nem… Nem fogom jól érezni magam,
ha nem szabadulok meg tőle. Nem megy ki a fejemből.
Oké? A francba!
A francba!
Hé! Nem…
Nem nagy ügy.
Tényleg.
Tudom, Ames.
- Ames? - Tudom.
Ez az Amy becézése?
Furán hangzik.
Nem tűnik a nevemnek. Vagy a becenevemnek.
Tudjuk le gyorsan!
És megmutatom a középsulimat.
Ez egy középiskolához megy?
Az enyémhez, minden szenvedéssel teli napot itt töltöttem.
Hosszú ideig.
Annyira átkozottul sokáig.
Megfordulhatnánk? Nincs jó előérzetem.
Nem értem. Ez csak egy középiskola.
Rossz érzés.
Nem tudok megfordulni. Túl szűk az út.
Elmegyek az iskolához, kidobjuk a poharakat, és elmegyünk.
Nem értem, mi van.
Ennek semmi értelme. Hogy jutnak el ide az iskolabuszok?
Ez egy vidéki középiskola.
Igen, egy farmon nőttem fel. Vidéki középsuliba jártam.
Nekünk… Ott volt rendes bejárat
kurva kövezett úttal.
Semmi gond. Minden árnyalt.
Oké, ezt kell észrevenned.
- Árnyalt? - Színezett a hangulat, az érzelem,
a múltbeli tapasztalatok által.
Nincs objektív valóság.
Tudod, hogy nincs szín az univerzumban.
Ugye? Csak az agyban.
Csak elektromágneses frekvenciák, melyeket az agy színez…
Igen, fizikus vagyok. Tudom, mi a szín.
Igen, az vagy.
Tudod.
A színek a fény tettei.
Tettei és szenvedése.
Ez gyönyörű.
Nem a fizikusok beszélnek így,
ez kiemelkedő költészet.
Nos, végtére is költő vagyok.
Az vagy. Gyönyörű.
- Ez az út rendkívül hosszúnak tűnik. - Tűnik.
Ez a kulcsszó.
Az idő is olyan dolog, ami csak az agyban létezik.
Mégis öregszünk.
Öregszünk.
Vagy úgy tűnik.
Néha sokkal fiatalabbnak érzem magam,
mint valójában vagyok. Szinte gyereknek.
Amíg nem nézek tükörbe.
- A fiatalabb jobb? - Igen.
Azt hiszem. Ez csodálatra méltó.
A fiatalság csodálatra méltó?
Hogy csodálhatsz valakit a kora miatt?
Mintha egy pontot csodálnál egy folyóban.
Egészségesebb,
fényesebb,
szórakoztatóbb.
Vonzóbb, reménytelibb.
Mint egy Coca-Cola reklám.
Szinte minden úttörő munka
a tudományban és a művészetben fiatalok műve.
Az öregek a fiatalság hamvai.
Figyelj, Jake, azt hiszem…
Hűha! Nem számítottam rá, hogy ekkora.
Százharminc tanterem,
tornaterem, fiú- és lányöltözők,
előadóterem, tíz mosdó, hat iroda,
tanári társalgó, tanácsadó központ.
Regionális, 11 városból jönnek diákok.
- Azta, igazán jól ismered az iskolád. - Mint a tenyerem.
- Van itt valaki. - Karbantartó?
Takarító? Ilyesmi.
Mi?
Ott van.
Szemetes. Tudtam. Mindjárt jövök.
Gyerünk! Igen!
Hol voltál?
A szemét tele volt sóval.
A jég miatt kell.
Emlékeztem, hogy van
egy kuka a másik oldalon, ahol pakolni szoktak.
- Küldetés teljesítve. - Menjünk!
Nagyon párás.
És békés.
Inkább ijesztő, mint békés.
- Nem értek egyet. - Menni akarok.
- Mi ez a hirtelen sietség? - Hirtelen?
Egész éjjel, mint egy beragadt lemez mondom, hogy haza kell mennem.
Vagy 40 indokot mondtam, hogy miért kell ma este hazaérnem.
- Azt hiszem, ez igaz. - Azt hiszed?
Csak gondoltam, tudod.
Békés és csendes itt.
Drágám, hideg van kint.
Komolyan?
Egy nemi erőszakról idézel nekem?
Ez nem erőszakos dal.
Azt mondja, hogy menni akar. A pasi nem törődik vele.
Ezt hogy hívod?
Maradni akar. Csak attól fél,
- mit gondolnak az emberek. - Azt kérdezi,
mit tett a rohadt italába?
Jézusom! Ezt a dalt 1936-ban írták.
Nem a drogokról van benne szó.
Drog vagy sem, erős piával próbálja oldani a nő hárítását.
A 30-as években is voltak már drogok.
Ez a dal a rákényszerítésről szól.
Nem tudom, miért vagy ilyen dühös.
Haza akarok menni.
- A farmra? - Nem a kibaszott farmra, az én házamba!
Jake, a házamba!
Rendben.
Köszönöm!
Aztán a pasi azt mondja, miért sérti a büszkeségét,
mintha a nő feladata lenne, hogy ő vonzónak érezze magát.
A saját vágyaitól függetlenül, mintha ez a nő felelőssége lenne.
Értem.
Meggyőztél. Sajnálom.
Sajnálom.
Semmi baj.
- Jézusom! - Mi van?
Valaki figyelt minket.
- Nem láttam senkit. - Pedig figyelt minket.
Mint egy rohadt perverz.
- Induljunk! - Hidd el, jól ismerem
ezt a tekintetet.
Jake, én… Mi a francot jelent ez?
- Jól megmondom neki a magamét. - Ne viccelj!
- Ez elfogadhatatlan. - Jake, csak induljunk!
Nem. Mindjárt jövök.
Ez…
- Ez elfogadhatatlan. Mindjárt jövök. - Jake! Menjünk!
Jake! Kérlek. Ne csináld!
Jake!
A francba!
Nem kellett volna eljönnöm.
Bassza meg!
Nehéz nemet mondani. Sosem tanították meg.
Egyszerűbb igent mondani.
Amúgy is, nem mindig vagy felkészülve.
Aztán megkérdezik: „Elkérhetem a számod?”
És a legegyszerűbb, ha igent mondasz,
aztán ebből az igenből még több igen lesz, aztán még több igen.
Ő nem egy szörnyeteg, ő…
Jake?
Nem ver meg téged.
Ugye?
A szex biztos jó volt.
Legalábbis részben.
Csak…
Mennyi idő kell a hipotermiához?
Talán nem rossz módja a halálnak, ha el kell menni valahogy.
Jake?
Jake!
A francba!
Te jó ég!
Te szarházi! A francba!
A francba!
Istenem!
Jake?
Jake, menni szeretnék. Kérlek!
Üdv!
Sajnálom. A barátom bejött ide.
Azt hiszem, ide járt iskolába annak idején.
Talán ismeri őt, nem tudom,
hogy itt volt-e már, mikor ő diák volt.
Honnan tudnám? Mindegy…
Nem látott erre senkit, igaz?
Hogy néz ki a barátod?
Nehéz leírni az embereket.
Olyan régen volt, alig emlékszem.
Úgy értem…
Sose beszéltünk,
valójában. Abban se vagyok biztos, hogy észrevettem. Sokan voltak.
A barátnőmmel voltam…
Az évfordulónkat ünnepeltük,
megálltunk egy italra, aztán ez a fickó folyton bámult.
Ez egy nyűg.
A női lét velejárója.
Még inni se lehet egyet. Egyfolytában bámulnak.
Egy kukkoló volt! Tudja?
Emlékszem, azt gondoltam, bárcsak itt lenne a barátom.
Ami elég szomorú a maga módján. Nőként az egyetlen módja,
hogy egy pasi békén hagyjon, ha egy másikkal vagy.
Mintha le lennél foglalva. Valakinek a tulajdona lennél.
Mindegy, nem…
Nem emlékszem, hogy néz ki.
Miért emlékeznék?
Semmi sem történt.
Talán csak…
Azt hiszem, csak…
Csak egy volt az ezerből az életemben, amikor nem történt semmi.
Mintha azt kérné, hogy jellemezzek egy szúnyogot, ami megcsípett
egy 40 évvel ezelőtti estén.
Senkit nem látott, akire illik a leírás?
Nem láttam senkit.
Rendben.
Mármint téged kivéve. Téged látlak.
Én… kicsit aggódom érte.
Biztosan felesleges.
Biztonságban van, ha itt van.
Itt biztonságos.
Csendes.
Nem baj, ha megpróbálom megkeresni?
Levennéd a vizes cipőd? Most takarítottam fel a padlót.
Nem, a tiéd.
Viszlát!
Igen. Szia!
Jake?
Gyertek, csatlakozzatok hozzám!
A kedvenc bohócod vagyok Tulsey Townból
Ahol jégkrémek nőnek a fán
Ne féljetek hát, gyertek csatlakozzatok hozzám
Egyetek amennyi jólesik
Mosolyt csalok az arcotokra
Az első falat után
Vanília, csoki vagy eper
Éjjel-nappal nyitva tartunk
- Ó! - Gyere!
Csatlakozz hozzám!
Nem rossz, ha már nem sajnálod magad, mert csak egy disznó vagy,
vagy még rosszabb, egy férgekkel teli disznó.
Valakinek lennie kell a férgekkel teli disznónak is, igaz?
Akár te is lehetsz az. Szerencsejáték.
Azt a lapot teríted, amit osztottak. Csinálsz belőle limonádét. Továbblépsz.
Ne aggodalmaskodj!
Mindig sírok azon a dalon.
Mindig is imádtam.
Van kedvesség a világban, tudod?
Keresned kell, de ott van.
- Kedves vagy. - Aha. Fejlődök.
Még most is. Még szellemként is. Emlékként.
Porként. Ahogy te is fogsz.
Egyformák vagyunk.
Minden egyforma, ha elég közelről nézed.
Fizikusként ezt tudod.
Te, én, ötletek. Egy dolog vagyunk.
Öltözz fel!
Köszönöm!
Elfogadom.
Elfogadom…
az egészet.
Elfogadom az elismeréseteket, ezt a díjat.
Elfogadok mindent, amit magában foglal.
Hogy ez a díj egy hosszú, és gyümölcsöző élet vége felé érkezik,
elismerésként az évtizedekkel ezelőtt
végzett munkáért.
A küldetésem átvitt fizikai és metafizikai valóságon,
téveszméken,
és vissza.
És a karrierem legfontosabb felfedezését tettem,
az életem legfontosabb felfedezését…
Csak a szerelem rejtélyes egyenleteiben…
lehet bármilyen logikus okot találni.
Csak miattatok vagyok itt ma este.
Ti vagytok az okai a létezésemnek.
Ti vagytok itt minden okom.
Köszönöm!
A padló recseg
Az ajtó nyikorog
Egy mezei egér nyüvi a seprűt
Egyedül ülök
Mint egy pókháló a polcon
Egyedül
Egy magányos szobában
De mikor a Hold jön az ablakomba
Az ágyamat keresztező gerenda alá bújik
Aztán egy fa árnyéka
Perdül táncra a falon
Majd egy álom perdül táncra a fejemben
És minden, amire vágytam
Azzá vált, amit szerettem volna
Én pedig jobb vagyok, mint az az okoskodó tehenészlegény
Aki azt hiszi, jobb nálam
A lány, akire vágyok
Nem fél a karjaimtól
A hosszú lágy karjai melegen tartanak
A hosszú, boglyas haja
Az arcomba hullik
Mint az eső
Egy viharban!
A padló recseg
Az ajtó nyikorog
Egy egér kezdi nyűni a seprűt
A nap rángatja a szemem
Minden csak hazugság volt!
Ébren vagyok
Egy magányos szobában
Nem álmodok tovább a karjairól
Nem hagyom őt egyedül
Kimegyek
Szerzek egy menyasszonyt
Szerzek egy nőt
Akit a sajátomnak hívhatok
A feliratot fordította: Viktória B. P.