NETFLIX UVÁDÍ
17. ZÁŘÍ
Nahoru!
Tommy, vytáhni to nahoru!
Strašně se s tím párá, Bobe. Tys ho za to posadil.
Jestli každej sloup zabere čtyři dny, máme půlroční skluz. Kvůli němu.
Klídek, kámo.
Slíbil jsem dceři, že ten most přejde jako první.
- Tý, co se ještě nenarodila? - Přesně tak.
Nahoru!
Proč to zas posíláš dolů? Vykopni ho.
- Jak se má Martha? - Dobře, jako vždycky.
- Kolik je hodin? - Tři.
Mark a Wendell mají pauzu.
Tak jo.
Zítra mi musíš podepsat Jimmyho rozpis.
- Zítra. - Tak dobře.
JE TO HOLČIČKA
Kope hodně?
Hýbe se…
Jo. Teď se hýbe hodně.
- Cože? - Je víc nahoře, nebo dole?
Je pozdě.
- Není to moc příjemné. - Máš kliku.
To je milý.
- Jo. - Díky. Uvidíme, jak to půjde.
Do prčic.
Nejdřív se mi…
podepiš tady.
Iniciály.
Datum.
Tady jsi to vynechala.
Iniciály. Vedle toho…
Jestli je to v pořádku, tak jdu.
- Ahoj, ségro. - Díky.
- Nashle. - Zatím ahoj.
- Měj se. Uvidíme se doma. - Fajn.
- Hodně štěstí. - A pak...
Tady dole.
A je to. Máte auto.
- Díky, Chrisi. - Bylo mi potěšením.
Děkuješ mu za to, že dostane provizi.
- Děkuj mně, já ho koupila. - Dík.
Děkuju.
Děkuju ti.
Blahopřeju, máte auto.
- Ještě žes to stihnul. - Blahopřeju.
Vrtá mi hlavou,
jak to, že umíš stavět mosty, ale neznáš hodiny.
To se povedlo. To je vtipný.
Je vzadu. Nechám ho přivézt. Moment.
- Díky, Chrisi. - Ahoj.
Ještě něco. Číslo vašeho sociálního pojištění.
- Na co? - Kvůli půjčce.
- Má tě ráda, jen to nedává najevo. - Nemá.
- Právě nám koupila auto. - To jo.
Chce tím ale něco dokázat. Ví, že na něj taky mám.
Chtěla mě ponížit. Tady není.
Koupila minivan, jako bych nebyl chlap.
Dobrej klakson.
Má sílu.
Anita žárlila.
Proboha. Co je nám po ní? Ať jde do hajzlu.
- Co na tom? - Nic, jenom…
Vůbec na tom nezáleží. O to jde. Koukni na to.
Páni!
Vybrala šedou, barvu svý duše. Nádhera.
- Její barva. - Teď je naše.
Jo.
Na tom záleží. Na potahový látce.
Na vyhřívání sedadel, na airbagách.
- Myslím, že se tu budeš dobře vyjímat. - Jo. To je ono.
- Záleží na nás třech. - Jo.
Záleží na naší rodině. Je fuk, co si myslí ona.
Víš, na čem záleží? Na tomhle.
Jo.
- Něco jsem nám koupil. - Panejo.
To je tak hezký!
- Hele. - Počkej, to je…
- Mám to špatně? - Ne, správně.
Je to vzhůru nohama.
Udělal jsem to schválně. To je moje dcera.
Podivná, zajímavá, okouzlující, inteligentní.
- Skromná. - Skromná, pokorná.
- Mám jí zavolat? - Jo.
- Chceš vodu nebo něco? - Ne.
Jde to dobře. Proč si nesedneš, zlato?
Jo, sednu si.
Sedni si.
No jasně, teď to nebere.
Ahoj, Barbaro, to jsme zas my.
Teď máme kontrakce po šesti minutách.
Děláme pokroky.
Dostáváme se do správnýho rytmu
a jsme na tom dost dobře.
Kdy?
Fakticky?
To je novinka, ale… co naděláme?
Jo. Tak nám dej vědět. Budeme na telefonu.
Děkuju.
Pamatuješ, jak říkali na předporodním kurzu,
že to najednou může nabrat jinej směr že všechno nemusí jít
přesně podle plánu a že se věci můžou změnit?
- Máme tu změnu. - V jakým smyslu?
Barbara má… Je právě u těžkýho porodu.
- Je u porodu? - Pamatuješ na Evu?
Ano, ale teď rodím já.
- Líbila se nám. - Zavoláš jí?
- Evě? - Jo. Chci… Ne, Barbaře.
- Chci s ní mluvit osobně. - Je u porodu.
Já taky rodím.
Jo.
- Není třeba vyšilovat. - Já nevyšiluju.
- Ale chci ji tady. - Fajn.
Neřekla, jak dlouho to potrvá?
Bude to každou chvíli a Barbara přijde, až to půjde.
Já to neovlivním.
- Jen vyřizuju vzkaz. - Ne.
Přijde, jakmile bude moct.
Jak říkám. Uklidni se.
Budeme něco dělat. Co říkáš? Zatancujeme si?
- Pojď. - Nechci tancovat.
Zabav mě něčím.
Chceš zabavit? Jako vtipem nebo tak?
Jo.
Vtip o něčem, co máš ráda. Co je v lednici?
Brokolice. Je tu brokolice.
Víš, jakou muziku má ráda brokolice?
Víš to?
- Jakou? - Brokenrol.
- Kecáš - Nekecám.
- To se k brokolici nehodí. - Kam chodí brokolice popíjet?
- Kam? - Do salátovýho baru.
No tak.
Jsi vážně strašnej.
No ne.
- Co je to? - Tak jo.
To mi praskla voda?
- Panebože. - To nic.
Co to znamená?
Kde je?
- Svlíkneme to. - Kruci.
Sundáme ti to.
- Tohle je taky mokrý? - Ne, to ne.
- Tak. - Zavoláme jí znovu? Tohle je...
Zavolám jí.
Teď to bolí. Proboha.
Bože můj. Kruci.
Nedívej se tak na mě.
Pojď sem.
- Pojď sem, zlato. - Bože můj.
Pojď sem.
- Na míč ne. - Nechceš si na něj sednout?
- Bojím se. - Dali nám ho na to.
- Nechceš se na tom protáhnout? - Na to kašlu.
- Opatrně. - Sakra. Nechci se protahovat.
Proč je mi tak blbě?
Chceš to takhle?
Jak se to dělá?
Ach jo. Promiň.
Tohle je divný.
Musím… Je mi fakt zle.
Namasíruješ mi záda?
Děkuju.
Do pytle.
Je mi na zvracení.
Skoro nic jsi nejedla. Co bys zvrátila?
Nevím. Promiň.
- Moc ti to sluší. - Děkuju.
Taky vypadáš hrozně vyděšeně.
Ale nejsem.
- Fakt? - Fakt.
- Vyšiluješ? - Vůbec ne.
V očích máš velkou…
úzkost.
- Nemám. - Tak mi dej pusu.
Chceš se líbat?
Tolik ne.
To je ona.
Vidíš, jak rychle přijela?
- Zdravím. - Ahoj.
Máme stahy po šesti minutách a praskla jí voda.
- Má křeče. - Páni.
- Skvělé. Jak se máš? - Dobře. A ty?
- Výborně. Mluvil jsi s Barbarou? - Ano.
- Fajn. Jak se máš? - Dobře.
- Dáš si vodu? - Ne, děkuju.
- Je tu Barbara? Přijde? - Chceš vodu?
- Ahoj, Martho. - Ahoj.
Promiň. Je mi hrozně zle. Donesl bys mi vodu?
- Jo. - Dík. Potřebuju ji.
Jak to jde?
Dobře. Jen ty dvě poslední byly silný.
- Vím... - Jsou častější.
Jo. Je mi na zvracení.
- Tady… - Ještě jsem ne…
- Zvracela jsi? - Ne, nic nejedla.
Dobře. Víš…
To je dost normální. Vlastně je to dobré znamení.
- Vážně? - Postupuje to.
Potím se. Podržíš mě?
Já vím, že jsi čekala Barbaru.
Vím, že je těžké, když se věci mění,
ale jsem moc ráda, že tu jsem.
- A zůstanu tu s tebou. - Teď další.
Panebože.
To nic.
Mám jen dýchat, nebo…
- Pamatuješ? - Jo.
Fajn. Jo.
Zlatíčko.
Co to…
Tohle je fakt děs.
Vedeš si skvěle. Dýchej.
Vedeš si vážně skvěle.
- Máš něco na bolest? - Dobře.
Vzedme se to a zas to povolí. Poddej se tomu.
Tohle je děs.
Rychle si poslechnu srdíčko, ano?
- Uvidím, jak to dítě snáší. - Co ta voda?
Co kdyby sis sem na chvilku lehla?
- Držel bys mě za ruku nebo za hlavu? - Jasně.
Jen potřebuju…
- Máš tu vodu? - Jo.
Tohle ti dám na břicho. Bude to trochu studit.
Na co je to? Poslechneš si srdce?
Jo.
Voda z toho neteče.
- Musíš to zmáčknout. - Poslouchejte.
- Poslouchej. - V pohodě?
- Slyšíš to? - Páni.
- Je to hodně silný. Výborně. - Slyšíš to?
- Zní to fakt dobře. - Ahoj, mimi.
Ahoj, miminko.
Fajn, výborně. Zvládáš to!
- Teď udělám… - Slyšels to?
- Jo. - Martho.
Musíš posunout zadek sem.
Potřebuju… Abych viděla, jak daleko…
Jak daleko to pokročilo, ano? Vyšetřím tě zevnitř.
- Zkontroluju dilataci. - Hezké brýle.
Děkuju.
- Jdou rychle po sobě. - Chci epidurál.
To bude míň než šest minut.
- To jo. - Dobře.
Cože?
Mluví o době mezi stahy.
Aha.
Častěji než šest.
Tak. Nohy ti dáme sem. Fajn.
Fajn. Jo.
Teď ti zkontroluju prstem děložní čípek.
Může to být kapku nepříjemné.
Páni.
Dilatace je tak šest centimetrů.
A dítě je hodně dole.
Už půjde ven?
- Už jde. Je to dobré. - Jde to rychle.
- Vedeš si skvěle. - Je to hrozně rychlý.
Vedeš si skvěle.
- Fajn. - Jo.
Senzace.
Ahoj.
- Je mi strašně zle. - Jo.
Ne…
Poslyš…
- Zhluboka dýchej. - Počkat…
Tak.
Panebože! Do hajzlu!
Jo.
- Bože můj! - Už se to rozjelo.
- Ano. - Je to příšerný.
- Hele. - Je to děs.
Martho, myslíš, že by to bylo lepší ve vodě?
- Odvedeme ji do koupelny. - Do prdele!
- Napustíš vanu? - Ano.
- Já tu zůstanu. - Zlato, chceš do vany?
Tohle je hrůza. Je to příšerný.
- Chceš do vody? - Pro mě za mě.
- Tak jo. - Panebože, asi se pozvracím.
Tak.
Hodně trpíš a jsi mimo.
Já to nezvládnu.
Evo, kde je Barbara?
To zvládneš.
Jsi hodná, ale nejde to.
- Vždyť ti to jde. - Panebože. Do hajzlu.
- To nepůjde. - Jde ti to.
Teď vstaneme.
Vstaneme a půjdeme do koupelny.
Pojď.
Jen pojď…
A je to.
- Já nemůžu. - Tak.
Ruce dej sem. Zvedneme tě.
- Jen pár kroků do koupelny. - Raz, dva, tři.
- A je to. - Fajn.
- To nezvládnu. - Tak.
- Mám holej zadek? - Opři se o mě.
- Je zlá. - Můžeš jít. No tak. Jdeme.
- Jdeme. - Promiň. Je to trapas.
Můžeš jít.
- A je to. - Už jsi to někdy dělala?
- Ano, dělala. - Bože.
Kolik dětí máš?
- Mám holčičku. - Budu zvracet.
- Holčičku? - Ano, mám dceru.
- Hej. - Bože, to bolí.
Vynesl jsi smetí? Cítím něco divnýho.
Vynesu ho. Teď tě dovedeme do koupelny.
Pojď.
Tak jo. Vy jděte do koupelny.
Já to připravím v ložnici. Ano?
Tak.
To bude dobré.
- Jak to jde? - Dobře.
- Ano? Fajn. - Jo.
Kotě, zvedni ruce.
Co? Vždyť jo.
A je to.
Tohle je fakt děs.
Je to síla. Cítím svůj pach. Páni!
- Co voda? - Dělej, broučku. Proč už nejde ven?
Drž mě za ruku.
- Takhle je to lepší. - Jo?
- Můžeš pustit muziku? - Muziku?
- A taky radši zhasni. - Jo.
- Miluju tě. - Dáš mi pusu?
Taky tě miluju!
- Miluju tě. Jsi v pohodě? - Jo. Pusť tu hudbu.
Fajn.
Dýchej, zlato.
Já dýchám.
Jo.
Je to hrůza.
Asi se pokadím.
To je zajímavý zvuk.
- Nehýbej se. - Jo.
Bože!
To zní, jako když tlačíš. Máš potřebu tlačit?
- Musím tlačit. - Fajn. Vyndáme tě z vany.
Tak.
- To je krev? - Jen pojď.
To nic. Je to jen troška. To je v pořádku.
A je to. Jdeme do ložnice.
Mám tlačit, nebo…
Ne. Teď nemůžeš tlačit. Počkej. Nejdřív tě musím…
Zkontroluju dilataci, než začneš tlačit.
Jenom…
Jo.
Zvedni se. Tak.
Tak.
Jsem moc tlustá.
Tak jo.
- V pořádku, Martho? - Jo?
Zkontroluju děložní čípek. Uvidíme, jak jsi pokročila.
Já vím. Je mi to líto. Cítím hlavičku dítěte.
- Fakt? Už to bude! - Čípek vůbec necítím.
Pojď už, malá.
Vypadá to na úplnou dilataci.
- Jsi otevřená. - Tobě se to řekne. Do hajzlu.
- Martho. - Co je?
Jestli to půjde, začni tlačit.
Až to na tebe přijde, začni tlačit.
Dej mi ještě chvilinku.
Proboha!
Jo, tak.
Statečná holka.
Výborně.
To je skvělé. Fajn.
- Výborně! - Dobře.
Dobře.
Šikovná. To je skvělé.
Přesně tak. Jsi úplný profík.
Jde ti to senzačně. Jen si rychle poslechnu miminko,
jak to snáší, ano?
Ano. Oddechni si, zlato.
- Oddechni si. - Chci jen…
Martho, převrátím tě na bok, ano?
Dítěti se asi tahle pozice nezamlouvá.
- Ano, takhle. - Mám j převrátiti na bok?
- Pojď. - Jo.
- Panebože! Už to jde. - Teď zase tlač.
Fajn.
Ano, šikovná. Tlač směrem ke mně.
Ano.
Fajn.
- Fajn. - Zatlač.
Výborně…
Dobře…
Je tady? Kde je?
Podíváme se.
Teď si trochu oddechni.
Ozvy srdce nezní, jak by měly.
Co to znamená?
Teď jen…
- Vydrž chvilku. Počkej. - Zlato, ne. Kam jdeš?
Ozvy nezní, jak by měly?
To nic. Měla dvě kontrakce po sobě,
kdy tep nebyl slyšet tam, kde ho potřebuju.
Ale není to nic nenormálního.
- Co je normální? - Jen…
- Budu sledovat příští stahy. - Dobře.
Jestli se to nezlepší, budeme muset zavolat posilu a převézt ji.
- Do porodnice? - Do porodnice.
Ale sleduju to. Vrať se k ní.
- Hned tam budu. - Ale je to dobrý?
Ano, je. Jen běž.
- Zlato, hele. - Kde je moje máma?
- Poslouchej. - Co je?
Vedeš si skvěle.
Skvěle tlačíš. Makáš. Už tlačíš dost dlouho.
Jestli pojedeme do porodnice, neznamená to, žes to nezvládla.
Ne. Přines mi židli. Do porodnice nejdu. Ty o tom nerozhoduješ.
- Martho? - Chci, aby to bylo tady.
- Už bude venku. Jen chvilku. - Poslyš.
Musíš to dítě hned dostat ven.
Při téhle kontrakci. Zatlač, co to jde, ano?
A je to. Fajn.
No tak. Už vidím její hlavičku.
Fajn. Ještě zatlač. Tlač.
Tlač!
Tlač, Martho.
- Počkat. Prosím. Pojď už. - Tak.
Podíváme se, jak to jde.
No tak.
Budeš muset zavolat sanitku.
Řekni, že jde o domácí porod a že dítě je v ohrožení.
- Tak. - Co to znamená?
- Martho, to dítě teď musí ven. - Kde mám mobil?
Ano? Uděláme to teď hned. Zvedni se.
Haló. Volám z Formosy 423.
Potřebuju sanitku k domácímu porodu.
Probíhá tu domácí porod. Jsem ve Formose 423.
Ano, děkuji.
- Tak. - Dělám, co můžu!
Teď to dítě vytlačíme. Pořádně se nadechni. Zatlač.
- Tlač, zlato. - Tlač.
Tlač!
Znova se nadechni a tlač dál!
No tak!
- Tlač, Martho! - Tlač!
Neodpočívej! Nadechni se. Zatlač. Vytlač to dítě.
- Jo. - Teď hned!
Dělej!
Dělej, tlač dál! Fajn.
Už to bude!
Už jde ven!
Pojď, maličká!
Dělej! Jo.
Fajn!
Ahoj!
Hodná holka. No tak. Jak je ti?
No tak. Ozvi se.
Nekřičí. Panebože.
Počkejte. Moment!
Počkejte.
Tak jo.
Zní to dobře. Zní to vážně dobře.
A barva je v pořádku.
Ahoj, beruško, chceš vidět mámu?
Je nádherná.
Tak!
Ahoj, miláčku!
Panebože.
Máš tak hezký oči.
Ahoj, holčičko.
Já vím.
Jen ji trochu přikryju.
Ahoj, krásko.
- Dokázalas to. - Je úžasná.
Podívej!
- Je to kráska. - Panebože.
Je to fajn, zlato.
Je tak klidná.
Jsi to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.
Jsi vážně překrásná.
Ahoj!
Ahoj, dceruško moje.
Musím ji vzít. Modrá.
- Cože? - Cože?
- Pojď. - Co to má být?
No tak, děťátko, no tak.
Ne!
No tak.
- Dělej, malá. - Co to má být?
Dělej.
Tak. No tak, malá.
Hned je sem přiveď.
Dělej, malá!
Dělej, dýchej! No tak.
Dělej, holčičko.
Tady jsme!
Tady!
Zastavte!
Pojďte!
9. ŘÍJNA
Zdravím. Promiňte, to je můj stůl.
Jsem tak děsivá?
Ne, vůbec ne.
Jen jsem…
Musím teď pracovat. Když dovolíte.
Ano. Páni. Jo, už jdu.
- Toho si nevšímejte. - Díky.
Moc mě to mrzí.
Jen si vezmu věci.
Ještě jednou se omlouvám.
Všechno děláme ve spěchu.
Nedáváme si načas při jídle, nestíháme si vážit života.
Při jídle mám pravidlo: žádný mobil.
Martho, jsi to ty? Ty mě nepoznáváš? Jsem kamarádka tvé matky.
- Ano. - Hrajeme spolu bridž.
- Jistě, ano. - Jak se máš?
- Dobře. - Vážně?
Tvoje máma mi říká úplně všechno.
Vím všechno.
Páni, to je hrozné.
To je vina tý podvodnice.
Určitě bude hnít ve vězení. Uvidíš.
To jí jen tak neprojde.
Hezký triko.
Děkuju.
Není zač.
Zapni si pás.
- Mám pustit muziku? - Ne.
Na co teď myslíš?
- Na nic. - Martho, něco se děje. Vím, že se trápíš.
Bojíš se, na co přijdou.
- Na co přijdou? - Jo.
Na sklenku vína před šukáním?
Že jsem si dala suši?
Nebo myslíš… svoji minulost?
Jo, tohle.
Moji abstinenci?
No, chci říct, že to ani není…
Dlouho.
Šest let, pět měsíců a tři dny.
Čtyři dny.
Příčinu smrti jsme nezjistili.
Během soudní pitvy jsme dělali
histologický, toxikologický a mikrobiologický rozbor.
Neodhalili jsme žádnou předchozí infekci,
chromozomální odchylky ani nepravidelnost placenty.
Zjistili jsme ale, že dítěti se nedostával kyslík.
V 60 až 70 % případů nenacházíme uspokojivé vysvětlení.
- Vy jste doktor? Jak se jmenujete? - Dr. Ron.
Jste doktor, doktore Rone. Jste sakra doktor.
Existují věci, na které nemáme odpověď.
Řízení s porodní asistentkou už začalo.
a brzy budeme mít lékařskou expertizu, která určí…
A co vaše expertiza? Jste přece lékař, expert.
Vždyť nic nevíte. Dalo se tomu předejít? Čí vina to je?
Víte kulový. To říkáte.
- Na některé otázky teď nemám odpověď. - Na který máte odpověď?
Jisté je, že začalo kárné řízení a bude…
Do prdele!
Promiňte.
Jdu ven. Promiňte.
Tyhle věci zaberou čas.
Kde je teď?
V márnici.
Je možné darovat orgány?
Ne, soudní lékař to vyloučil.
Někteří se rozhodnou…
nabídnout tělo…
lékařské vědě a na vzdělávací účely.
Upřímnou soustrast.
Děkuju.
7. LISTOPADU
- Kolik to bude? - Dvacet pět dolarů.
Dvacet pět. Prosím. Děkuju.
- Děkuju. - Nashle.
Vyber si nápis, který se ti líbí.
IVETT POKOJ JEJÍ DUŠI
Tvá babička leží v rodinné hrobce.
- Co ti nesedí… - Kdo to psal, vy?
Ano.
- To jste psal vy? - Ano.
To je špatně. Dcera se jmenuje Yvette.
Na začátku „Y” a na konci „E”.
„Yvette.”
Promiňte.
On za to nemůže. To diktoval Sean.
Prababička, maďarskej pravopis. Aby nebyla na konci abecedy.
To nedává smysl, protože seznamy začínají příjmením.
Vybrali jsme americkej pravopis kvůli tobě.
To je přece prkotina, Martho.
- Prkotina. - Jo.
Jo.
Jo, máš pravdu.
Ne, je to prkotina. Stejně nebude pohřeb.
- Pohřeb nebude. - Tak jsem to nemyslel.
- Žádný náhrobní kámen. - Martho? Ten nápis změním.
- Můžeš aspoň vybrat písmo? - Přehlídka ztraceného času.
Co?
Martho.
Martho!
- Můžeš teď vybrat písmo? - Martho!
Nemá to význam. Stejně daruju
její tělo univerzitě…
Tohle je prostě…
Martho!
Totální ztráta času.
Martho! Vrať se!
- Můžu si jednu vzít? - Poslužte si.
Tu objednávku nerušte. Uděláme pár malých změn
a já to zaplatím.
Ne, chci to zaplatit já.
Zaplatím za to.
Děkuji.
Něco zaplatit můžu.
Seane, nekuř. Zas do toho spadneš.
- Kam jdeš? - Jen pět minut.
Krucinál.
Seane.
Martha potřebuje pomoct.
Neví, co dělá.
Dělá chybu za chybou.
Musíme jí ukázat, co je správné.
Co to znamená?
Znáš její sestřenici Suzanne?
- Ne. - Ne?
Je to mimořádná dívka.
Má krásnou kancelář v centru města.
Řekla, že nás zastoupí v občanskoprávním řízení,
když jí předám všechny dokumenty.
- Mám vám dát ty papíry? - Přesně tak.
Nejdřív to musím probrat s Marthou.
Opravdu?
Nechceš, aby se z té ohavnosti někdo zodpovídal?
Martha na to teď nemá.
Proto mě napadlo...
že bys na sebe mohl vzít odpovědnost pro změnu ty.
Vážně.
Rád bych jí to předal sám, jestli to nevadí.
Kdy?
Brzy.
To doufám.
Na dalším rohu mě vysaď. Zbytek dojdu.
Nemám vás dovézt až ke dveřím?
Ne, potřebuju na vzduch.
PORODNÍ ASISTENTCE HROZÍ PĚTILETÉ VĚZENÍ.
HON NA PORODNÍ ASISTENTKY PODNĚCUJÍ LÉKAŘSKÉ ELITY.
Ahoj.
Čau.
Ty kouříš?
Promiň.
- Měl ses dobře? - Jo.
- Ty? - Jo, taky.
Musíme zvážit občanskoprávní žalobu. Musíme to dotáhnout do konce.
Jednou už jsem na prahu smrti byl. Ve tmě a chladu.
Fakt je tam tma a zima. Teď je ve tmě a chladu ona,
a já s tím nic nenadělám. Mám svázaný ruce.
Martho, prosím.
Nejsem tvoje matka.
Jsem tvůj partner, jsme dvojka. Martho, můžem si promluvit?
Martho…
pojď prosím sem.
Chybí mi.
Chybí mi. Martho, prosím.
Promiň. Jen chci, abys mi slíbila, že…
Nesmíš ji nikam posílat.
Prosím.
Slíbíš mi to?
Slibuju.
Sean mi řekl, že tě tu zastihnu.
Je na dně.
Vy dva jste teď kámoši?
Na jistých věcech se shodneme.
Má v tom na vybranou?
Martho, počkej. Prosím tě.
Nesnažím se změnit tvůj názor. Vím, že to nejde.
Chápu, že ses rozhodla darovat své dítě k výzkumu.
Žádám tě jen o jedno. Až bude po všem,
ať nám ji vrátí, ať ji můžeme pohřbít.
Nic jiného. Tak je to správně.
Protože to říkáš ty? Jasně.
Vážně chceš dát tělo svého děťátka do hromadného hrobu
jako nějaké zvíře?
Proboha.
To je ti k smíchu?
Jo. Fakt sprostý.
Martho.
Díky, že jste počkala. Prosím.
Podepište se tady.
Ano.
A jeden podpis tady.
Ano. A ještě jeden tady dole.
21. PROSINCE
Dobrý den. Hledám Suzanne Weissovou.
- Jděte dolů a doleva. - Děkuju.
- Kdo je tohle? - Ten v 17:30.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Já jsem Sean.
- Carson, že? - Jo, Carson. Elizabeth.
Ano.
Půjdete dál?
- Jo. - Fajn.
Nejdu úplně nevhod?
Nechal jsem tam papíry. Hned jsem tu.
- Víte, že jsme příbuzní? - Zřejmě ano.
Zvláštní.
Proč zahlazuješ stopy po mým dítěti?
Tenhle pokoj už nepotřebujeme. Protože žádný dítě nemáme.
- Proč jsi tak odtažitá? - Odtažitá?
Jo.
Jsem odtažitá?
- Jo. - Aha.
No…
to ty ses spolčil za mými zády s mojí mámou, takže…
Nechala bys toho, prosím?
Martho, chci to pověsit zpátky.
Dáš mi to?
Nech toho.
Do pytle.
Co ta ruka?
Ty to jablko nechceš?
Je hnědý.
- Nechci ho. - Fajn.
Na co myslíš?
Na co teď myslíš?
Myslím na tu ruku.
- Jak je na tom? - Dobře.
Uvažuju, že bych jel na čas do Seattlu.
- Do Seattlu? - Jo.
Na výlet. Mohla bys jet se mnou.
Na dlouhej výlet.
Pořídíme si levnou kraksnu.
Mám tam kamarády, co mi ji pomůžou dát do kupy.
Udělalo by nám to dobře.
Fakt dobře. Tobě i mně, změna prostředí. Chci říct…
No tak, pojeď.
Měli bysme jet.
Chybíš mi.
- Vezmi mě do ruky. - No tak!
- Vezmi mě do ruky. - Seane!
Chybíš mi.
To je dobrý.
Dotýkej se mě.
Sakra!
Sundej si to.
Zapínání je vzadu.
Seane! Nervi je ze mě. Jen…
Stáhni je.
Seane. Dovol, abych si je…
Chci si je sundat!
- Pojď sem. - No tak!
Nech toho!
Poslouchej mě.
Sundám si je. Bude to jen chvilinka.
Kurva!
Promiň. Nech mě… Jen vteřinu.
Do hajzlu. Teď už se mi nechce.
13. LEDNA
Čau, Chrisi.
Je mi to hrozně líto.
To je dobrý… Ne, počkej…
Fakt o tom nic nevím. Neumím si představit…
Hele, potřebuju, abys…
Abys mi vyměnil auto. A dal mi za to ně prachy.
Prodáš ho pak. Jo?
Můžu ti ho pomoct prodat. Bude to chtít pár měsíců, ale…
Ne, potřebuju to hned. Jsem švorc.
Mám svázaný ruce. Jak je auto venku, nic s tím nenadělám.
Ale půl roku jsem v něm nejel. Je to pořád to samý auto.
- Chápu… - Chrisi, potřebuju to.
Ale můj šéf… Tak jo.
Musíš to udělat hned.
- Tak jo. - Promiň.
No… Mohl bych to udělat, kdyby…
Je to auto nebezpečný?
Je tam… problém…
- Když je nebezpečný… - Vezmu ho zpátky.
Jak to provedeme?
Kdyby došlo k nehodě, můžu vymyslet, co a jak.
- Tak jo. - Fajn.
Hledáte něco o klíčení semen?
Mám o tom lepší knihu.
Tuhle.
- Ne, tuhle. Ano. - Tuhle.
- Děkuju. - Není zač.
Ahoj.
Musíme si promluvit o mámě.
Za tři měsíce zestárla o pět let. Málem spálila barák.
A to je moje vina?
Nebereš jí telefon, když volá, že hoří barák.
Tak poslala tebe?
- Proč mám dělat prostředníka? - Kdykoliv volá, jsem na schůzi…
- Tys nedala výpověď? - Cože?
- Chris říkal, že jo. - S ním jsem nemluvila.
- Mluvil se Seanem, jak jste vraceli auto. - Cože?
Tohle je tvoje. A…
- To není moje. - Bylo to v autě.
Našla jsem i svitek filmu.
Nechala jsem ho vyvolat.
Musím jít, kvůli práci. Ahoj.
- Mám tě ráda. - Já tebe taky.
S tím bych si hlavu nedělala.
Lidi jí přejou smrt. Udělala děsnou chybu. Je to jasný. Dva až osm let natvrdo.
Nezavolat včas sanitku k umírajícímu dítěti je hrubá nedbalost.
Půjde sedět.
Jo.
Jako vaše trestní právnička vím, že s tím svědectvím to máme v kapse.
Jestli chcete občanskoprávní žalobu,
můžu vám někoho doporučit.
Mohli byste vyhrát obojí.
Můžete vysoudit miliony.
Znáš ten most?
Ten, co máš na zdi.
- Ne. - Je s ním spojená historka.
Ve 40. letech se úplně rozpadl.
Tacoma je třetí největší most v USA. Po Golden Gate a Washingtonově mostu.
V tý době věci padaly a oni nemohli nic zjistit,
tak povolali experty. Matematiky, vědce. Nikdo nic nevykoumal.
Zkontrolovali základy, nosný lana, a nic. Všechno bylo v cajku.
- Pak jeden vědec řekl „rezonance”. - Co?
- Rezonance. Víš, co to je? - Ne.
Rezonance je…
Každý pevný objekt má vlastní vibrace.
Když se ty vnější shodujou s vnitřníma, máš rezonanci.
Někdy bývá tak silná, že shodí celý most.
- Stává se to často? - Ne…
Jako když se na hřišti houpačky samy rozhoupou.
To je rezonance. Děkuju.
Za všechno.
- Rádo se stalo. - Jo.
Měla bych jít.
Zavolám nám taxíka.
- Teď hned. - Ne, musím jít. Promiň.
Do hajzlu.
Zdravím. Do Chrystie Street, prosím. Okamžitě. Děkuju.
BUDE SHLEDÁNA VINNOU?
PĚT BODŮ: NEDBALOST
DVA BODY: POCHYBENÍ
JEDEN BOD: ZABITÍ
PŘÍPAD EVY WOODWARDOVÉ NABÍRÁ NA OBRÁTKÁCH
Byl to pěknej mejdan?
- Jo, byl. - Fakt?
Kdes byl ty?
- Vrtat? - Jo.
Robert tě prý už tři neděle neviděl.
Tak co jsi vrtal?
Nemusíš mi lhát.
To tys mi lhala.
Jsi hnusná lhářka.
Hnusná mrcha.
Jsi hnusná mrcha a lhářka.
Jsi ubohá lhářka. Posraná komediantka.
Jsi komediantka a lhářka, mrcho.
5. ÚNORA
- Hej! - Promiň.
- Co blbneš, Chrisi? - Omlouvám se.
- Zapomněls na mě? - Promiň. Pozor, klouže to.
To se tak těšíš k mý mámě?
Hned ses hnal dovnitř.
Moje sestřenice?
No teda.
- Ahoj. - Ahoj.
- Co tu děláš? - Už je to pěkně dávno.
- Ahoj. - Neuvěřitelný.
Tvoje máma mě chtěla… Pojďte dál.
- Je v kuchyni. - Fajn.
Ahoj. No ne, kachna.
- Jo. - To je lahůdka.
Mám ji potřít šťávou?
- Umíš to dobře? - Jo, umím.
- Na. Děkuju. - Díky. Vezmu si tohle.
Mám pomoct se salátem?
To by bylo prima.
- Udělej salát, nejez ho. - Jo. Je krásně čerstvý.
Ano, je čerstvý.
Jak to mám krájet? Nahrubo, tence?
- Ne moc nahrubo. - Fajn.
Ale ani moc tence.
Ahoj, zlato.
- Jak se máš? - Fajn. Kde je Martha?
Ona přijde.
Sama?
To nevím.
Zpátky do trouby?
Už to máš hotové?
- Výborně. - Máš něco v plánu?
Co? Ne, nic.
- Něco máš za lubem. - Co?
Něco plánuješ.
Pozvala jsem Suzanne kvůli právní poradě.
Kvůli čemu?
- Našel jsi moje klíče! - Asi jo.
Byly v té míse, což je legrační.
Ještě něco?
- Teď ne. - Jsi v pohodě?
- Jo? - Chceš se něčeho napít? Čaje? Na.
Ne, děkuju.
- Tady je. Liz. - Neříkej mi tak.
- Ahoj, jak se máš? - Ahoj, holčičko.
- Čau. - Pro tebe.
- Je to myslím devaterník. - Krásné. Chryzantémy!
Koupila jsem ti je…
- Pro mě? - Všechno prý prozáří.
- Můžu nějak pomoct? - Úžasné.
Bacha na nohu, člověče.
- Kdy se to stalo? - Asi jak jsme vešli. Uklidím to.
- Určitě šlápl do vlastního hovna. - Pojďte do obýváku. Krása, že?
- Ahoj. - Ahoj.
- Jo, hezký. Ahoj. - Jak se máš?
- Ráda tě vidím. Tebe taky, Chrisi. - Trochu to tu zkrášluju.
Je to paráda.
- Víš, co tím myslím? - Nevím.
Ukážu ti to. Vidíš tohle křeslo?
- Jo. - Vypadá dost smutně a opuštěně, ne?
A já najdu barevný, veselý polštářek.
Dám ho tam, a hned je to krásnější.
Jo. Nechcete se posadit?
- Vidíš? - Neposadíte se?
Dělám to lidem po celým městě.
Ne pro peníze. Jako koníček. Pro své přátele.
- Mám prostřít? - Dobře.
- Tak… - Martho?
- Mám ti půjčit kartáč? - Kartáč? Ne.
Ne? Tak dobrá. Jsi krásně oblečená.
I když ne dost slavnostně pro tuhle příležitost.
Příležitost?
- Chrisi, máš pití? - Půjdu je dát do vody.
- Připijeme si. - Fajn.
- Na vás. - Přípitek?
Že jste vypadli z domu.
- Že jste… - Jo. Na zdraví.
- Mezi lidmi vám bude líp. - Sean.
- Ahoj. Suzanne. - Sestřenka?
- Těší mě. - Mě taky.
Tuhle říkal ten chlápek v kostele něco o…
- Myslíš pastora? - Pastora.
A při kázání
řekl něco…
fakt hlubokomyslnýho. „Čas hojí všechny rány.” A já: „Jo.
To je fakt dobrý.”
Co děláš ve volným čase? Pořád hraješ?
Už dlouho ne. Jen makám.
Hraju, jen když mi za to platí.
- V kostele? - Jo.
Tak to je vzrůšo.
- Rozhodně jiný prostředí. - To jo.
Věřící.
Jo, to je lepší než fanynky.
- Je to skoro totéž. - To je fakt.
- Byla to dobrá kapela. - Díky.
- Dobrá kapela, dobrý časy. - Jo.
- Celej ten novej grunge. - No jo.
Šílený. Když hráli White Stripes, co?
- Kdo tam ještě byl? - Hives.
Hives, Strokes, Beck.
Ne, Beck byl jinej, míň drsnej. Vy jste měli razanci.
Co dělali Stripes?
- Potřebuješ pomoct? - Stripes byli…
- Pomoct? - Ne, jen mám další skleničku.
Byli to bratr a...
Manž… sourozenci…
Předstírali, že jsou sourozenci
nebo manželé.
- Stripes? - Jo.
Něco takovýho.
Co jsou zač?
- White Stripes? - To je kapela?
Jsi legrační.
- Ty neznáš White Stripes? - Ne.
- Fakt? - To je…
- Ne. White Stripes? - To je šílený.
No tak, v roce 2001, 2002, kdes to proboha žila?
Udělali reklamu na Colu. „Seven Nation Army.”
- Ta písnička, kruci. - Jo.
- Jo, tu znám. - Jo.
- Hrajou ji v… - Jo.
Má se to s nima takhle: Je to dvoučlenná kapela.
Kluk a holka. Ten kluk je Jack White.
- Ta holka se jmenuje… - Meg.
Meg. Hrajou spolu, ale jejich kapela…
Jsou to manželé…
Jsou manželé, ale lidem tvrdí, že jsou sourozenci.
Jsou manželé a před celým světem se rozpadli.
Jako Sonny a Cher.
Díváš se na ně a říkáš si:
„Ty jo, oni se hádají?“ Muziku vlastně neposloucháš.
- Jsi na drby. - Přesně.
Ne na muziku.
Když spolu vidíš hrát pár,
nemyslíš na ten song nebo instrumentaci.
Říkáš si: „Píchaj spolu? Kde se poznali? Maj děti?”
To je strašný.
Kdežto Donny a Marie jsou pravej opak.
Jo, ale muzika byla děsná, proto nám to bylo fuk.
Nenapadlo tě myslet na něco jinýho.
Jasně. Když za nic nestáli a byli sourozenci…
To potvrzuje, co říkám. A co se stalo s tvojí kapelou?
Nevím. Prostě blbý. Všichni dospěli a posunuli se dál.
- Přešli k jiným kapelám, změnili styl? - Ne, jen…
Rodí se jim děti a nemají čas.
- Dívají se na mě jako na dítě. - Zbytek kapely?
Jo. Nelíbilo se mi, jak se mnou mluvil.
- Byl starší než ty. - Jo, ale bylo to tak přezíravý.
Ve stylu: „Jsem mnohem lepší než ty, protože mám děti.”
- Jo, to by nebylo správný. - Jasně. Co na tom sejde?
- Život ti to nezmění. - Ne, jít do toho.
Když jsi takhle mladej a chceš prorazit.
- Ne. To dává smysl. - Nechápu ten tvůj tón.
- Co se děje? - Jaký tón?
- Martho, povídali jsme si. - Já mu dala za pravdu.
My taky. Všichni mu dáváme za pravdu.
- Tak o co jde? - O co?
Neuváděj ho do rozpaků.
Jen se nezávazně bavíme.
Jo. Nezávazně.
Jo. Jsem…
Tak jo.
Mrzí mě to. Nedomyslel jsem to.
- Dítě, nedošlo mi to. - Prokrista.
Co tu vůbec děláme? Tohle je na palici.
Když už se ptáš…
Radila jsem se se Suzanne ohledně…
- Čeho? - Toho případu.
Ty jsi žalobkyně?
- Ano. - Ano. Je vynikající právnička.
A taky je z rodiny.
Má nás ráda. Postará se, aby se nám dostalo zadostiučinění.
Tenhle případ jsme už vyhráli. Všichni ji nenávidí. Takže…
Přesně tak. A já nechci, aby tě soudili.
- Kdo? - Lidi.
„Lidi.” Tím myslíš Judith?
- Já vážně… - Sklapni, Chrisi.
Pokud jde o ni, šla jsem si jen koupit jablko.
O dvacet minut později jsem ve stejným obchodě.
Vím to, protože jsem přišla pozdě. O kolik, o 25 minut?
To jablko jsem koupila za minutu.
Zbytek tý doby jsem tam trčela, tvoje kamarádka mě vyslýchala
a já se snažila pochopit, co ode mě chce.
A ty se bojíš, aby mě nesoudili?
Martho.
A nejde ani o to, že by mě soudili.
Ty chceš, abych s nima souzněla. Chceš mě naaranžovat.
- Potřebuješ terapii! - Nepotřebuju. Dík, Anito.
- Dost. - Potřebuješ. Krávo.
Co je mi po nich? Tady jde o mě a o mý tělo.
O mě. Chápeš to?
Ano, chápu, drahoušku.
Rozhodla ses, jestli přijdeš k soudu?
- K tvýmu blbýmu soudu nejdu. - Ale proč, zlatíčko?
Za svoji neschopnost musí zaplatit.
- Jde o peníze? - Ne!
Jde o to, co si kdo myslí?
Jde o tebe.
Ty tomu musíš čelit.
Já tomu čelím!
To si nemyslím. Potřebujeme spravedlnost.
Ne, ty ji potřebuješ. Ty to chceš. To je tvůj způsob!
To není můj způsob! To potřebuješ ty!
Martho, kdybys udělala, co jsem chtěla já, držela bys teď v náručí miminko.
Abys věděla, ty…
Ty se stydíš.
Ty se za mě hrozně stydíš.
Stydíš se, že jsem selhala. „Taková ostuda!
Taková ostuda!”
Selhala jsem!
- Ano. - Stydíš se, krucinál.
Stydím se za sebe. Že jsem nebyla dost dobrá matka
a nenaučila tě, jak si stát za svým, prokrista.
A vypořádat se s tím. Jak mě to naučila moje matka.
Když táta odešel do ghetta, máma našla prázdnou kůlnu,
kde mě porodila.
Úplně bez pomoci.
Schovávala mě pod prkna v podlaze, když musela jít krást jídlo,
aby pro mě měla aspoň trochu mléka a já přežila. Víc mi ale dát nechtěla,
jinak bych měla sílu plakat a chytili by nás.
Když se mnou konečně mohla k doktorovi, radil jí, ať mě nechá umřít.
Prý jsem nebyla...
Nebyla jsem dost silná, abych přežila.
Máma naléhala,
a tak mě zvedl za nohy jako nějaké kuře a řekl,
že když se pokusím zvednout hlavu,
mám naději.
A víš, co jsem udělala?
Zvedla jsem hlavu.
A o to tě teď prosím.
Zvedni hlavu a bojuj za sebe, pro lásku boží.
Běž tam a postav se té ženské.
Řekni jí, jaké to pro tebe je, jak se cítíš.
Musíš to udělat, Martho. Musíš říct pravdu.
Jinak se s tím nikdy nevypořádáš.
Nikdy se přes to nepřeneseš.
Musíš to překonat a jít dál.
Přestaň.
Asi půjdu udělat čaj. Táta ho vždycky dělá, když…
Když ho jeho dcery nenávidí?
- Myslím, že Martha začíná nanovo. - Výborně.
Promiň. Já…
Nikdy jsem tě neměla ráda.
- A ne proto, že jsi chudý. - Ne, protože…
Nejsem intelektuál a nemluvím vybraně.
A protože nejsem uhlazený a jsem…
Ve Scrabblu je na to slovo. „Křupan.”
Co chceš?
Co chci? Chci…
Asi chci jít domů. To teď chci nejvíc.
Tak proč nejdeš?
Všichni si nežijeme takhle.
Vezmi si to a…
už se nevracej.
Řekni Martě… Řekni jí, co chceš.
Že je tvůj otec nemocný nebo že ses zamiloval do jiné.
Je mi to jedno.
Hlavně ať ví, že už se nevrátíš.
Tady někdo kálí na všechno.
Kálí na všechno.
Jo.
Nevěděla jsem, že ti neřekla, že tu budu.
To nic.
Máš radši kočky, nebo psy?
- Kočky. - Fakt?
Já taky.
Nekecej.
Víš, co kočky nejradši žerou po ránu?
- Co? - Myšli.
Tebe to rozesmálo až moc.
Měli jsme se poznat dřív.
Taky si myslím.
Bylas někdy v Seattlu?
- Ne. Ty? - Jo.
Teď se tam chystám.
Je to tam fajn.
To věřím.
22. BŘEZNA
Proces s bývalou porodní asistentkou a zastánkyní domácích porodů
Evou Woodwardovou dnes končí.
Tato 45letá žena je obviněna ze smrti novorozence…
Fajn. Děkuji.
Mohla říct… Vteřinku. Ahoj, Martho.
Díky, žes s tímhle souhlasila. Ujišťuju tě, že skončí ve vězení.
- Bude to hračka. - Já vím.
Povstaňte.
Slyšte.
Všichni, kdo máte cokoli pro ctihodného soudce Spencera,
který zasedá v okrese Suffolk a předsedá tomuto soudu, přistupte,
předneste svou věc a budete vyslyšeni.
Bůh ochraňuj stát Massachusetts.
Řízení bylo zahájeno. Posaďte se.
Včera jsme vyslechli úvodní řeč v řízení s Evou Woodwardovou.
Žaloba zastoupená okresním prokurátorem nese důkazní břemeno.
Proto zahajujeme žalobou. Můžete předvolat prvního svědka.
Předvoláváme Marthu Weissovou.
Slečno Weissová, předstupte a složte přísahu.
Postavte se tam, prosím.
Zdvihněte pravici.
Slibujete, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu?
Slibuji.
- Vaše jméno, prosím. - Martha Weissová.
- Smím, Ctihodnosti? - Prosím.
Vysvětlete soudu, jak se obžalovaná stala vaší porodní asistentkou.
Zastupovala původní asistentku, která nemohla dorazit včas.
Nepotěšilo vás, že místo Barbary, kterou jste si vybrala.
přijela k porodu ona.
- Doufala jsem, že to bude dobré. - Věřila jste jí, že porodí vaše dítě.
- Ano. - Mohu se zeptat, proč jste jí věřila?
Asi proto, že jí věřila Barbara a byla kvalifikovaná.
Sledovala paní Woodwardová při porodu tep dítěte,
je-li dítě v pořádku a zvládne-li porod?
Ano.
Poprvé byl tep dítěte silný, že?
Ano, byl.
Kolikrát srdeční tep kontrolovala?
Asi třikrát, myslím.
- Třikrát? - Ano.
- To bylo vše? Jen třikrát? - Ano.
Pak vás poslala do vany.
- Ano. - Kontrolovala během koupele tep znovu?
- Ne. - Tak si to ujasněme.
Ve vaně jste byla delší dobu. Přitom srdeční tep dítěte nekontrolovala?
- Je to tak. - Řekla vám někdy, že zpomalený tep
může dítě ohrozit a způsobit smrt?
To mi neřekla.
Kdybyste o riziku věděla, chtěla byste jet do porodnice?
Jistěže bych to bývala ráda věděla.
- Ublížila byste vědomě svému dítěti? - Jistěže ne.
Ne. Takže v jedné z nejtěžších chvil vašeho života,
během těžkého porodu, žena, do níž jste vložila veškerou důvěru,
která byla přítomna u stovky porodů a má mnohem větší zkušenosti než vy,
by vám nejspíš řekla, že musíte ihned do porodnice.
Jela byste, nebo ne?
Ano, jela.
Nemám další otázky.
Pane Lane, vyslechnete ji?
Děkuji, Ctihodnosti.
Nejdřív bych vám rád vyslovil upřímnou soustrast.
Děkuji.
Smím se zeptat, proč jste zvolila domácí porod?
Chtěla jsem, aby dítě rozhodlo, kdy se narodí.
Dalo by se říci, že jste byla pevně rozhodnutá
rodit doma?
- Ano. - A váš partner souhlasil?
Rozhodli jsme to společně. Ano.
A oba jste věděli, že vznikne-li problém, budete muset jet do porodnice. Je to tak?
Samozřejmě. Ano.
Věděla jste, že kdyby nastal problém,
- v porodnici je vybavení… - Ano.
…aby ho vyřešili.
- Že? - Ano.
A přesto když nastaly komplikace
a vaše asistentka navrhla převoz do porodnice
kvůli srdeční arytmii, rozhodla jste se zůstat doma.
Ano, ale to mi neřekla. Ne.
Dřív jste prohlásila, že své asistence důvěřujete, že?
- Důvěřovala jsem jí. - Důvěřujete svému muži?
- Mému partnerovi? - Ano.
Ano… Důvěřuju mu...
- Důvěřovala. - Váš partner totiž dosvědčil,
že vaše asistentka důrazně radila, abyste jela do porodnice.
Vy říkáte, že spolupracujete jako tým.
A když vás partner požádal, abyste jela do porodnice, odmítla jste.
Je to tak?
Chtěla jsem zůstat doma.
A energicky a kategoricky jste manželovi tvrdila,
že do porodnice jet nechcete?
Je to tak.
Chvíli poté co se vaše dcera narodila,
měla potíže s dechem?
Naznačovalo něco jiného, že na tom není dobře?
- Ne, vůbec… - Slyšela jste ji plakat?
- Trochu. - Držela jste ji?
- Ano… - Bylo její tělo teplé, či studené?
To si nepamatuji.
Nepamatujete? Všimla jste si něčeho podivného?
Že její nožičky modrají a fialovějí?
- Na nožičky jsem se nedívala. - A na ručičky?
Ne.
Nedívala jste se jí na ruce ani na nohy. Barvy očí jste si všimla?
Měla světlé vlasy nebo tmavé? Měla hodně vlasů? Nebo neměla žádné?
Ano, ona…
- Prosím? - Byly tmavé.
Měla tmavé vlasy. Všimla jste si ještě něčeho?
Měla dlouhé prsty na rukou či nohou, měla deset prstů…
- Dívala jsem se jí na obličej. - Na obličej.
Ano.
Co jste cítila, když jste ji držela v náruči?
Co jsem cítila?
Co jste cítila, když jste držela dítě, které jste právě porodila?
Voněla po jablkách.
Otázka zněla, co jste cítila. Zdálo se vám, že dítě je zdravé?
Ano.
Zemřelo-li vaše dítě na něco jako SIDS…
Námitka. Není prokázáno, e SIDS je jednoznačná příčina smrti.
Nechť rozhodne porota, ne svědkyně.
Rád bych slyšel svědectví ohledně jejího duševního rozpoložení.
Cítíte-li se na odpověď, prosím vás o ni.
Mohu si dát přestávku? Na minutu?
Pane Lane?
- Nemám další otázky, Ctihodnosti. - Jednání se odročuje na dnešní odpoledne.
- Děkuji. - Řízení pokračuje po přestávce.
Povstaňte.
Přejete si?
Máte tu fotografie na jméno Weissová?
Weissová…
Ano.
Připravili jsme negativy, ale fotky ne. Nikdo se neozval.
- Chcete se podívat? - Ano. Můžu?
Jistě.
Prosím.
- Můžete je hned vyvolat? - Jistě.
Jen chvilku strpení.
Hned se vrátím.
Panebože.
Ctihodnosti, rád bych předložil další dokumenty poukazující
na jisté nesrovnalosti v tvrzení žaloby.
- Mohu si promluvit se soudcem? - Přímo? To se obvykle nepovoluje.
Vím. Můžete se zeptat?
- Zeptám se ho. - Děkuji.
Počkejte tu, prosím.
Pane soudce, slečna Weissová by ráda oslovila soud.
To je velmi nezvyklé. Chci slyšet, co hodlá říct.
Slečno Weissová, přejete si oslovit soud?
Ano, děkuji.
Tato žena…
mé holčičce úmyslně neublížila.
Tu noc jen chtěla porodit zdravé dítě.
Nemyslím si, že je to tvoje vina.
Nemyslím si, že je to její vina.
A děkuji.
Snad existuje důvod, proč se to stalo, ale to v této síni nezjistíme.
A stojím-li tu a žádám kompenzaci či peníze,
pak tedy…
říkám, že můžu být odškodněna. Není to ale možné.
Ji zpátky nepřivolám.
Žádné peníze, rozsudky či tresty...
mi nevrátí to, co...
Jak mohu přenést tu bolest na někoho jiného?
Na někoho, kdo už trpěl?
A já vím, že ona by to nechtěla.
Ani za nic.
Kvůli tomu má dcera na svět
na tu chvilku nepřišla.
To je všechno, co jsem chtěla říct. Děkuji.
- Děkuji. - Povstaňte.
Nakoukl dovnitř a já: „Co? To bylo z komiksu.”
Pamatuju si to. Bylo to neonově zelené.
- Pamatuješ si to, mami? - Děkuji.
To jsme si neobjednaly.
Ale ano, mami.
- Vážně? - Citronovomakový. Ten miluješ.
Citronovomakový? Ten nemiluju.
- Bože můj. - Ne.
Ne?
- Tak jo. - Jerry Thompson.
Jerry Thompson.
- To bylo ono. - Jo.
- Jednou jsme šly na tu párty.
Pořádal ji nějaký starší kluk a my se vykradly ven.
Promiň, teď to víš.
Šly jsme za dvě karamely.
Jo!
Ne, ty to víš, protože jsi nám šila ty kostýmy na Díkůvzdání.
Co si pamatuješ?
3. DUBNA
Lucy!
Lucinko!
Lucianno!
Beruško.
Večeře je hotová.
Slez. Jdeme se najíst.
Dobře.
Tak a je to.
Mám hlad. Co je k večeři?
Tvoje oblíbené jídlo.
Nanuk?
Tacos?
Ne.
Sendvič s džemem?
V žádném případě.
Popcorn?
Tak nemám hlad.
Poběžíme dovnitř?
Pokud zažíváte zármutek, potřebujete pomoc s psychickými problémy
nebo znáte-li někoho takového, navštivte stránky WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Překlad titulků: Ivana Ragusa