Am în minte imaginea unui loc.
O casă, o femeie.
Nu știu dacă e ceva adevărat din toate astea.
Dar persistă o senzație.
Iar senzația e adevărată.
Extaz
Știți ce? Vă fac legătura. Stați puțin.
PENINSULA
OBSERVATOR
HOTELUL PLEIADE
CASA DE VIS
Pe bune, ce naiba? Wittle iar nu răspunde la telefon.
EMILY WITTLE GLISEAZĂ PENTRU A RĂSPUNDE
- Bună, iubito. - Bună.
Mă bucur că ai sunat înapoi.
Ce-ți mai face umărul?
Bine. Piciorul mă doare puțin,
dar iau pastile, așa că... Gata cu mine. Tu ce faci?
Bine.
Voiam să vorbesc cu tine despre absolvire.
Nu-mi vine să cred că ai terminat.
Nu-ți vine să crezi? Serios?
E greu să nu pierzi noțiunea timpului. Dar sunt...
Sunt foarte mândru de tine.
Mama face rezervare la Cliff's Edge.
Bine. Ar fi frumos.
Vreau să vii.
Ea vrea să vin?
Tată, eu vreau să vii.
Mă gândeam că poate vă iau pe tine și pe frate-tău a doua zi și...
Nu vii la festivitate?
Sigur că vin. O să fiu acolo.
Să te văd... defilând cu robă și tocă, să ovaționez.
Dar nu vreau să... Nu vreau să complic situația cu mama ta și...
Știu că am dat-o în bară și vreau ca asta să fie...
Centrul atenției să fie...
- Tată... - Da?
Mă gândesc la atâtea, aș vrea să poți vedea.
Sigur ești bine, tată?
Da, sunt mai mult decât bine. Sunt super-bine. Doar că...
Dă-mi voie...
- Te sun eu înapoi, bine? - Bine.
- Bine. Te iubesc. Pa! - Bine. Și eu te iubesc. Pa!
Greg Wittle.
Bjorn vrea să vă vadă.
Bine, vin imediat.
- Salut, Wittle! - Salut.
Ți-ai luat zi liberă?
Nu, am avut o convorbire.
Aud că șeful vrea să te vadă.
Da. Mă duc chiar acum. Vorbeam de...
Ce ai acolo?
Nimic...
- O chestie mai personală. Un fel de... - Sigur.
La naiba! Îmi pare rău.
E în regulă.
Trebuie să răspund. Scuze.
- Acum, dle Wittle. - Bine. Vin imediat.
Poți să închizi ușa, te rog?
Pentru reînnoirea rețetei, apăsați opt. Pentru...
Introduceți numărul rețetei și cele cinci cifre de după linie.
Ați introdus numărul opt, nouă, șapte, nouă,
șapte, opt, patru, patru, cinci,
cinci, nouă, zero, unu, unu, doi.
Dacă e corect, apăsați unu.
Nu avem nicio rețetă cu numărul
opt, nouă, șapte, nouă,
șapte, opt, patru, patru...
- Scuze. - Da, are program strict.
Cobor imediat. Tocmai încheiam o convorbire. Mersi.
Numărul, apăsați opt. Pentru farmacie, apăsați unu.
- Farmacia. - Bună ziua, sunt Greg Wittle, am...
Nu reușesc să reînnoiesc rețeta.
O puteți reînnoi doar de cinci ori. Aveți nevoie de una nouă de la medic.
Înțeleg, dar am reînnoit-o doar de patru ori.
Trebuie să socotiți și prima rețetă, dle.
Dar de ce... Prima nu a fost reînnoire.
Puteți aștepta o clipă? Mă... Stați puțin.
- Dle Wittle! - Alerg spre ușă.
Am înțeles. Bine. Scuze. La revedere. Mulțumesc.
S-ar putea să... Alo? Alo...
BUN VENIT CLINICA DE DEZINTOXICARE „PORT SIGUR”
PROBLEME TEHNICE
Îmi pare rău că aveți probleme tehnice.
Care e problema?
- Bună, Doris. Scuze. - Urmați-mă.
Cred că a ieșit. Puteți lua loc acolo.
- Greg Wittle. Ce mai faci, amice? - Bine, Bjorn.
Mulțumesc.
Să trecem direct la subiect.
Omologii indieni ne strivesc, roboții ne fac praf,
- ... și în bună măsură din cauza ta. - Cum?
Unde ți-a fost capul?
Ai desenat casa de vis
în loc să răspunzi la telefon?
- Aia e... - Cât e ceasul?
Îmi pare rău.
Așa trebuia să conduci asta. Ai uitat introducerea, amice.
Aici, la Probleme Tehnice, începem întotdeauna cu „îmi pare rău”.
Nu există o cale ușoară de a spune asta, dar...
ești concediat.
Greg, ești concediat.
Greg?
Mintea ta trebuie să fie uimitoare.
E începutul unei noi vieți.
Bjorn?
TOALETĂ
Hei! Termin imediat!
- Nu e aici? - Nu încă.
Toaleta îți aparține.
Mă duc la masă, poate să mă sune
când se întoarce.
Îmi pare rău că aveți probleme tehnice.
Care e problema?
Îmi pare rău că aveți probleme tehnice.
Un whisky. Dublu. Fără gheață.
S-a făcut, Greggo.
Vin imediat.
- Îți deschid cont. - Super.
Ești real.
Pardon?
Știi că ești real, nu?
Aștept doar... Scuze, ne cunoaștem?
- Mi-ai deviat puterile. - Pardon?
Nu te mai scuza.
Nu mă scuz. Nu te aud.
Nu înțeleg ce spui.
Nu te recunosc.
Nu te cunosc.
La început e întotdeauna neclar.
Sunt Isabel. Vino să stai cu mine.
Sunt bine. Vreau doar să-mi beau whisky-ul, mersi.
Ai nevoie de un alibi, nu?
Ce?
O priveliște interesantă?
Următorul tău pas e foarte important.
Nu vrei să-ți petreci viața asta în pușcărie.
Ar fi foarte urât. Uită-te la mine.
O să te ajut,
fiindcă mă simt puțin responsabilă pentru situația în care ești.
De ce te simți responsabilă?
Să zicem că e vina mea că lumea asta există.
Nu-ți face griji. O să fie bine. O rezolv.
Dar mai întâi trebuie să faci ceva pentru mine.
Am un iubit, un fost...
E un mare nemernic. Și e la baie.
Bine.
Are ceva ce-mi aparține. Mă asculți?
- Da! Ziceai de iubitul tău. - Fostul.
Are colierul meu cu amuletă. Îl vreau înapoi.
De ce nu-ți folosești puterile pe el?
Pentru că e real, ca mine și ca tine.
Tot spui „real”. Ce înțelegi prin „real”?
Ce vrem?
Vezi oamenii de afară? Nu sunt reali.
Barmanul? Nu e real.
Nimic din toate astea nu e real. Suntem foarte puțini.
- Cred că ai nevoie de ajutor. - Nu. Tu ai nevoie.
Adu-mi colierul și îți rezolv problema, Greg.
De unde-mi știi numele?
Din mintea ta.
Glumesc. L-a rostit barmanul adineauri.
Haide, Greg!
Ce ai de pierdut?
De ce e așa de important colierul?
Are niște cristale galbene speciale,
care au puterea de a manipula lumea asta falsă.
Bravo! Ai fost rapid. Ți-a făcut probleme?
- Nu, era leșinat. - Serios? Super!
Du-te înapoi și ia-i portofelul.
Face cinste.
Nu, pot să... Am bani.
Îmi e dator.
Bine, frumosule, acum să rezolvăm problema ta.
Meriți să scapi cu fața curată.
- Bine. - Am s-o rezolv.
Vezi asta?
Lumea e pur și simplu lumină care țopăie printre neuronii tăi.
Fabricată și maleabilă.
Ești liber.
A sărit! A sărit pe fereastră!
Acolo! S-a sinucis în miezul zilei.
- Ce făceai acolo? - Am luat o gustare.
Să mergem.
- Tu ai făcut asta? - Ce?
Zece martori l-au văzut sărind pe fereastră
și apoi te-au văzut ieșind din barul de vizavi.
Tot nu ești convins?
- Mi-am uitat portofelul. - Lasă-l.
Nu. Pot să mă întorc. Sunt nevinovat, nu?
Nu poți să te întorci. Te dai la fund până se închide cazul.
Dar martorii m-au văzut la bar.
Întocmai. Lasă-i să vorbească.
Nu vrei să ajungi într-o cameră întunecată,
cu o lampă în ochi, terorizat de anchetatori,
fiindcă sigur ai s-o dai în bară.
- Dă-te la fund. Ai telefon? - Da, de ce?
Protestatarii mărșăluiesc cerând salarii decente...
Noua știință e salvarea politicii.
Nu toți sunt convinși.
N-are nicio logică. Bjorn era fericit. Nu era deprimat.
ANCHETĂ MOARTEA LUI BJORN PEDERSON
Nu e cu putință.
Cea mai probabilă cauză a morții e sinuciderea.
Deși poliția n-a exclus o înscenare.
Hei! Vino.
FOTOGRAFII - ACUM AI O AMINTIRE NOUĂ
- Bună, sunt tata, și ea e... - Emily.
Și cine e pe tricoul tău?
- E Țestoșescu. - E...
E superb.
- Drăguț. - Țestoșescu.
- Cât dai pe ăsta? - Îți dau 60 de dolari.
- S-a făcut. - Un act.
N-am portofel. Sunt...
- Îl poți da pe al tău? Poate fi al ei? - Patruzeci.
Zece.
Mai bine decât să ajungă la gunoi.
Sigur. Dar te tot atacă cu chestia aia cu actele, știai?
Nu, n-am telefon. Nu sunt așa de proastă.
- Unde mergem? - Aici,
unde o să fii în siguranță până se închide cazul.
Bun venit în casa mea departe de casă!
Ea e Ophelia mea. E în regulă, scumpo.
Nu pot să stau aici. N-ai locuință?
E legal sau...
Sunt recunoscător pentru ajutor. Îmi pare rău, cred că o să plec.
- Și unde te duci? - Acasă.
Mă rog, stau la un motel. Așa că mă întorc la motel.
Dar n-am cheia, e în portofel.
O să... Nu, pentru că am și actele acolo.
Și banii. Deci nu am acte, nici bani, dar poate-și amintesc de mine.
- Sper să-și amintească și să... - Omule, tu nu ai locuință.
Nu mă duc acasă pentru că am divorțat recent.
Atunci stai aici până se mai așază lucrurile
și pe urmă poți să te duci după portofel, casă, altă nevastă,
ce vrei...
Am un televizor, poți să urmărești știrile fără sonor.
Ai electricitate?
Da. Și apă.
Deci vezi, nu sunt fără adăpost. Doar că nu sunt în sistem.
Îți ofer o ascunzătoare sigură. Accepți sau nu...
N-am de gând să te rog.
Nu mă bucură prezența ta în niciun fel.
- Nu e înscenare? Vezi ce spun? - Da.
- Ești liber oficial. - Da!
Mulțumesc. O să... Acum plec de pe capul tău.
Asta a fost tot?
Ești așa nerăbdător să pleci!
Nu, nu sunt. E...
- Gătești ceva? - E o tigaie. Nimic...
Îmi place...
Ai și ceva în plus?
- Pentru nevinovăția ta. - Pentru nevinovăție.
Mă simt prost pentru Bjorn.
Sigur că te simți.
Fiindcă era... Nu era un tip îngrozitor.
Putea să fie... De fapt, uneori era chiar simpatic.
Uneori ne lăsa să venim în pantaloni scurți.
Vara.
Nu, înțeleg. Înțeleg cum te simți.
Ai ucis un tip de treabă care te lăsa să vii în pantaloni scurți.
Și crezi că e real.
Dar știi ce?
Trebuie să percepi sentimentul și să-l lași să se risipească.
Vreau să-ți arăt o chestie tare.
Ia bricheta asta. Vezi lumânările de colo?
Mișc-o spre lumânări.
Bravo!
N-a fost așa greu. Acum încearcă fără brichetă.
Îți place?
Glumești?
Frumos. Bravo!
Acum, cu atmosfera asta grozavă, putem să luăm cina?
Spune-mi despre casa ta de vis.
E o fantezie care mă obsedează, nu pot scăpa de ea.
Desenez întruna un...
cămin pe o peninsulă
și mă pierd cu totul acolo.
Arată-mi. Ai desenele?
Să vedem.
Sunt impresionată. Sunt foarte exacte.
Tocmai asta e chestia.
E ușor să pun detaliile, pentru că am totul limpede în minte.
Acolo e o alee care duce la un fel de... cămăruță
cu o vedere superbă spre munții ăștia.
- Îți place piscina. - Da, e într-o ruină veche.
Și vezi că hotelul ăla are un observator?
Hotelul Pleiade.
Pleiade. Da, e o formațiune stelară.
În mintea mea, pare real. Pot să-l văd.
Greg, unde crezi că e?
Unde e? Păi, în mintea din creierul lui Greg Wittle.
- Ce e? - Și ea cine e?
Am uitat că e acolo.
Sunt eu. Uită-te la fața ei.
M-ai desenat.
Greg, nu e fantezie.
E viață adevărată. Departe de aici.
Zău așa! Cum se poate?
Dar știi că... Cum...
E peste puterea ta de înțelegere.
Ești omul meu.
Sunt omul tău?
Ești omul meu.
Sărută-mă.
Nu-ți mai merge telefonul?
Știam că o să încerci să mă eviți.
Trebuie să vorbim despre tata.
Am nevoie de ajutorul tău.
Vreau să dau de el. Să vină la festivitatea de absolvire.
Las-o baltă, Emmy. Fă ca mama.
Nu.
Cred că o să-i facă bine.
Ar fi bine pentru noi toți.
Nu te-a dus el la fiecare antrenament de baseball?
Uram baseballul.
Cine te-a învățat să mergi pe skateboard?
El.
Îmi amintesc.
Țin minte câte căzături a luat încercând să mă învețe
și să mă impresioneze. Și eu am căzut.
Dar el a pățit-o de multe ori.
Poți să...
ții cont de asta? Să mă ajuți să dau de el?
Nu pot. Îmi pare rău.
Nu mai am încredere în el.
„Tată, ce-ți face spatele?”
„E bine. De fapt, mă doare un genunchi.”
„Am crezut că ți-a trecut.”
„A, nu. Cred că te referi la umăr.”
Încetează.
„Umărul stâng sau cel drept? Săptămâna viitoare e glezna?”
- Termină! - „Întotdeauna e ceva.”
Încetează!
Tâmpitule!
Ciudato!
Jos!
Târfă ranchiunoasă. Jos cu ea.
Ce?
Fă-o.
- Nu. - Nu e reală.
Doboar-o.
Ești bine?
Hai!
Da!
Ai grijă!
Nu trebuie să mă simt vinovat pentru Bjorn.
Treci peste iluzii.
Să mergem.
Poftim.
Isabel! Întreabă-mă dacă le-am spus cum mă cheamă.
- Întreabă-mă. - Le-ai spus cum te cheamă?
- Nu! Nici vorbă! Zău așa! - Nu! Nici eu nu le-am spus numele tău.
Nu-ți pot face nimic dacă nu au niciun nume, nu?
- Ești bine? - Da.
Cum par?
Bine, nu?
Da.
Sunt puțin dezorientat, dar în sensul bun.
Nu-ți face griji.
Ți-e foame? Hai să mâncăm!
- Bună. - Bună.
L-ai văzut pe tata? Ăsta e.
Nu l-am văzut.
RECEPȚIE
Cred că a stat aici acum câteva săptămâni.
- Nu. Îmi pare rău. - E rândul tău.
Așteaptă! Hei, D!
Mulțumesc.
Nu. Nu cred...
Ei bine, dacă-l vezi, îmi dai te rog un telefon?
Da.
- Mulțumesc mult. - Cu plăcere.
Organizăm un protest, situația s-a înrăutățit.
VREM SALARIUL MINIM
- Vino, dacă poți. - Da, o să vin.
Ia-mi un sendviș cu pui și cartofi prăjiți, bine?
- Ne vedem înăuntru. - Și un suc?
Da, și suc.
S-a făcut!
Ce doriți?
Două sendvișuri de casă cu pui,
două porții mari de cartofi și două sucuri, te rog.
Face 12,76.
Banii sunt la prietena mea. Dă-mi voie să...
O să comand mai încolo.
- Bine. - Pentru că le vreau pe toate odată.
Da, nicio problemă.
- E mai simplu. - Da, sigur.
Sunt gravidă!
Vrei să ieșim, scumpule? Să cheltuim niște bani.
Vino încoace, drăguțule. Hai!
E expirată. Dar asta nu înseamnă mare lucru.
După două ore aruncăm mâncarea din raft.
- Bine, mersi. - Cu plăcere.
E cam rece, dar e bună.
Nu mă deranjează mâncarea rece.
BUN VENIT CLINICA DE DEZINTOXICARE PORT SIGUR
Hai să-l găsim pe Kendo și să încărcăm amuleta.
Uneori mă gândesc la accente.
Uneori par foarte puternice, în funcție de zona în care ești.
- Dar, dacă nu ești din regiune... - Aici aștepți.
Mă întorc.
- Aici? - Da. Să nu miști.
Bună, iubitule.
Cine e tipul cel nou?
Nu vreau să vorbim despre asta.
E drăguț.
Vreau niște galbene. Fă plinul.
- Mi-ai frânt inima. Știi? - Apucă-te de treabă.
Am și eu sentimente.
Omule, vrei niște ecstasy?
- Heroină? Perle? - Nu.
- Pilule? - Sunt bine.
Cum vrei, omule. Tu pierzi.
Sigur s-a dus la vest de San Fernando?
Nu sunt sigur. N-am zis că sunt sigur.
Stai, îl văd. Vă rog să trageți pe dreapta.
Mă așteptați puțin, vă rog?
Tată?
Emily!
- Bună. - O, Doamne!
Ce faci? Ce cauți aici?
- Sunt... - Ești bine?
Îmi pare rău. A fost... Am avut niște zile nebune.
Vreau să vii cu mine, bine?
Da, sigur. Doamne! Da. Nu, dar...
Putem să mai stăm puțin? Doar aștept...
pe cineva. O prietenă.
- Pe urmă, mergem. - Tată.
Te rog.
Mai repede, Kendo.
Trebuie s-o fac bine.
Și eu trebuie să ajung undeva.
Absolvirea! Doamne!
N-am uitat. Am să fiu acolo.
Vă duc pe tine și pe Arthur la Cliff's Edge, cu mama voastră,
dacă vrea.
Am terminat, tată.
- Ce? - Acum două săptămâni.
E în regulă.
E bine. Uite, o să...
Am atâtea...
Gânduri pe care aș vrea să le poți vedea.
Îți dau...
Uite aici. E numărul meu de telefon, bine?
- Sună-mă când ești gata. - Bine.
E real?
Nu-i așa c-ai vrea să știi?
Cine era?
Hei, cine era?
Fata mea.
N-o lua în seamă, nu e reală.
De ce spui asta?
Fiindcă așa este.
Nu inventez.
Hai să ne retragem la noi și să luăm câteva din astea.
Nu cred că vreau.
Nu vreau puteri speciale în momentul ăsta.
Bine, atunci nu lua. Nu te obligă nimeni.
Nu spun că ești...
Credeți că puteți trece prin cartierul meu fără să plătiți?
Nu-ți face griji pentru mine, da?
Sunt bine. Nu știu tu cum ești.
Nu mă tratați cu spatele.
- Hai, Isabel. Dă-mi una. - N-ai vrut.
Oamenii mai greșesc. Am greșit. Nu mă face să cerșesc.
Hai, Isabel, te rog.
Hei! E... E tot ce avem!
Omule, uită-te la tine!
Ești ca războinicul telekinetic!
Greg, e în regulă. E bine.
Isabel?
- Gândește repede, Greggo! - Da.
Ești mare, amice.
Bună. Ați sunat la Emily. Lăsați un mesaj.
Salut, sunt tata, vreau...
Încercam să dau de tine. Poate nu recunoști numărul.
Sun de la un telefon public, dar mai încerc.
N-am telefonul meu.
Bine, mersi.
- Unde naiba ai fost? - Hei!
- Am crezut că m-ai părăsit! - Nu erai aici când m-am trezit.
- Ți-am lăsat un bilet! - N-am văzut niciun bilet.
- Ce e ăsta? - Nu l-am văzut.
- Ce e? - Nu l-am văzut.
- „Vin imediat. Te pup și... - Da, nu l-am văzut.
... te îmbrățișez, cu drag, Isabel.”
Îmi pare rău.
Am fost la...
M-am dus să iau îngrășământ pentru Ophelia.
Când m-am trezit, am strigat: „Isabel...”
Am rămas fără galbene.
N-am...
Ei bine, cineva a fost aici, Greg.
Au dispărut galbenele.
- Ne-au luat desenele cu casa. - Nu, eu le-am luat.
Sunt la mine. Sunt aici. Uite, le am. Chiar aici.
De ce? De ce ai...
De ce le-ai luat?
Nu, le-am...
E amintirea noastră despre casă.
- Încerci să uiți? - Nu. Am vrut să mă uit la ele.
Le-ai luat fiindcă voiai să pleci?
Nu! Deloc! Am simțit...
Mi-a fost rușine să le țin acolo, pentru că pare...
- Ai văzut-o? - Nu.
Spune-mi adevărul.
- N-am văzut-o. - De ce ai asta?
- Ai sunat-o? - Nu.
Nu! M-am gândit, dar nu... N-am văzut-o.
Am încercat, dar... Ce e așa rău în asta?
Nu trebuia s-o faci.
Isabel, stai.
- Nu înțeleg. - Isabel, n-am văzut-o.
Îmi fac griji pentru tine, Greg. Chiar îmi fac griji.
Ești absorbit de iluzie și mă tragi după tine.
Știu că nu e real.
Abia dacă pot să respir și...
Și...
stomacul mi se strânge, pielea mă doare, simt că mă înec.
Și știu că nu e real.
Ești sedus de simularea asta.
Și te pierd.
Cred că n-ar trebui să mai stăm împreună.
Ești sufletul meu pereche.
Nu poți să pleci și să crezi că te poți rupe de mine.
Dacă ai putea să vezi ce e real și ce nu,
ai ști asta.
Și ar fi trebuit s-o știi deja.
De unde să știu?
Tu îmi spui „el e real”, ”ea, nu”,
iar eu trebuie să te cred, nu?
E șmecheria ta. Și mă obligă să depind de tine.
Nu. Mă face... Deșteaptă chestie!
Mă face să cred în tine. Dar ghici ce!
Nu cred în tine. N-am crezut niciodată.
Cum să creadă cineva în tine?
Spune-mi ceva care să mă facă să cred în tine.
- Arată-mi ceva. - Bine.
Bine, am înțeles.
Trebuie să vezi cu ochii tăi.
Ce să văd?
Trebuie să luăm niște cristale speciale, nu ca alea galbene.
Sunt foarte rare. Le am de la Kendo.
Sunt cristale albastre. Un mecanism de ieșire.
O să ne arunce din simulare.
Trebuie să luăm câte zece fiecare.
Două, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt,
nouă, zece.
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase. La naiba!
Ajung?
La naiba, riscăm.
De unde ai aflat doza?
E teoretică. Cred că o să fie în regulă.
Trebuie luate pe nas.
Hai!
Hai, iubitule. Trebuie să ieșim din simularea asta idioată.
E sigur?
Destul de...
Dr. Clemens, sunteți bine?
Da, suntem bine, Liang.
Nu intra în panică.
Am scos intenționat modulul cranian.
Dr. Wittle s-a atașat iar nesănătos de o PFG
și mă trăgea după el.
Și mecanismul de ieșire?
Algoritmul albastru, cum ne-am așteptat.
Dar de data asta n-a fost ușor să găsim cristale.
Slavă Domnului, Kendo are talentul de a le găsi.
Dacă nu te superi,
cum a fost de data asta?
N-a fost război ori sărăcie extremă.
Dar, la naiba, a fost scârbos.
Mă bucur că pot să respir aerul ăsta proaspăt.
- Te rog, deconectează-l pe dr. Wittle. - Bine.
Hei, dr. Wittle. Cum vă simțiți?
Bine.
Ei bine...
asta e pentru aport de electroliți.
Mulțumesc. Ce e?
Gatorade de limetă.
Ușurel, da.
Iată-l și pe omul meu.
Bun venit acasă!
Ce e o PFG?
Observă breșa de memorie.
Ai zis PFG. Erai...
Da. Acronimul pentru Persoană Falsă Generată.
Doar voluntarii sunt reali.
Ne-ai salvat încarnările?
Sunt încărcate automat în cloud. Să le pornesc acum?
Așteaptă câteva ore. Îl scot pe dr. Wittle la masă.
Sună bine. Mă găsiți aici.
MODUL CRANIAN - EMILY SCANARE PFG
Unele PFG-uri sunt mai convingătoare ca altele.
Ce zici?
Cred că locul ăsta e copleșitor.
În sens bun sau în sens rău?
În sens extraordinar.
Ce e cu toate...
Ce e cu... hologramele, cu... cu oamenii-fantomă?
A, teleprezență. E în vogă în zilele noastre.
Bună ziua, dr. Clemens, dr. Wittle.
- Cum merge cercetarea? - Merge.
Vreo problemă de care ar trebui să știm?
Nu. Mă bucur să vă văd.
Ce privire ți-a aruncat tipa!
„Vreo problemă de care ar trebui să știu?”
- Ești bine? - Da. Sunt bine.
Vrei să parcurgem un traseu pitoresc?
Da.
De ce nu-mi amintesc nimic din toate astea?
Nu-ți face griji.
Uneori li se întâmplă voluntarilor. Măcar unora dintre ei.
O să treacă.
Gândește repede, Greggo.
Ești tare, amice.
Lasă excitantul ăla cerebral.
- Trebuie să luăm ulei de măsline. - Nu, Greg.
- Ba da! - Avem litri întregi acasă!
Acasă?
Nu-mi vine să cred!
Ți-am spus.
Hotelul Pleiade.
Da.
Ce nume grozav pentru un hotel care are propriul observator!
Cu care să te joci când vrei.
Cum a apărut lumea asta?
Nu ți-a revenit memoria?
Nu. E grav?
M-am temut că te pierd.
Am luat o decizie tâmpită, iresponsabilă.
Nu trebuia să ieșim așa, fără doza potrivită și...
- S-ar putea să nu mai revină. - Cui îi pasă?
Îmi place să nu-mi amintesc locul ăsta, fiindcă îl pot descoperi din nou.
Umblu pe aici ca un nou-născut,
văd toată frumusețea lui pentru prima oară.
Aș vrea să știu cum a apărut.
A fost întotdeauna așa?
Nu.
De fapt, era cu mult mai rău decât cel din care tocmai am ieșit.
A fost atât de rău!
Era atât de poluat,
încât oamenii cădeau morți în stradă.
Sărăcia era... insuportabilă.
Nu pot.
Când văd asta, nu-mi pot imagina ce spui. Ce s-a întâmplat?
Trei lucruri.
- Doar trei? Bine. - Da. Ghicești care?
- Nu. - Haide...
Nu știu.
Automatizarea, biologia sintetică
și exploatarea asteroizilor.
N-aveam cum să ghicesc.
Am...
O să-ți recuperez memoria. O stimulez.
Ai să te întorci. Fii atent!
Mi-e frică.
Da!
Vizualizatorul de Gânduri!
VIZUALIZATOR DE GÂNDURI
Nu-ți mai amintești de puiul tău?
E invenția ta.
Am inventat eu asta?
E super-popular în anumite cercuri restrânse.
- Încearcă. - Ce este?
Un Vizualizator de Gânduri?
Bine, dar nu știu ce e.
Prezintă-te.
Bună. Sunt Greg Wittle.
Căpșune.
Un dinozaur înotând în ocean.
Un ghepard vânează o gazelă.
Un vulcan.
Și favoritul, bagă favoritul meu.
Zi: „Suntem la ananghie.”
Suntem la ananghie.
Îmi place. Dar știi ce?
Nu e doar o jucărie.
E grozav pentru ilustrat lucruri.
Stai drept și fii atent, dr. Wittle.
Știința a salvat lumea.
Biologia sintetică a rezolvat toate problemele de mediu,
iar exploatarea asteroizilor a adus
munți de bani.
Iar tipul cu compania de exploatare a asteroizilor...
Ăsta.
Da! A început să-și doneze banii.
Fiecare om de aici
are cel puțin 500.000 pe an.
Și apoi roboții
au început să facă toate muncile monotone, plictisitoare.
Avem libertate și timp
să ne explorăm pasiunile, să facem știință, artă, orice.
Orice ți-ai dori.
Dintr-o lume falită,
am ajuns o planetă sustenabilă, sigură, pașnică.
E spectaculos, trebuie să recunoști.
Da.
Dar știi ce?
Ce?
Chestia e că...
e uimitor
cât de ușor se obișnuiesc oamenii cu ceva spectaculos.
Cei mai mulți spun că ignoranța e calea către fericire.
Dar eu zic...
că trebuie să trăiești binele ca să recunoști răul.
Nu, e invers.
Exact.
Și aici intervine modulul cranian.
- Funcționează. - Vorbești serios?
- Da. - Chiar crezi că funcționează?
Uită-te la mine.
Sunt aici, n-aș putea fi...
Mai recunoscător de atât n-aș putea fi.
Greg.
Hai să înotăm.
- Nu putem. - Ba da, putem.
- Nu, trebuie să ne întoarcem. - Nu.
- Trebuie să ne întoarcem în laborator. - Ne întoarcem, mai încolo.
Haide!
- Trebuie s-o iau foarte în serios. - Și eu o iau în serios.
- Nu poți să-mi oferi o fărâmă... - E contribuția mea la lume.
- ... și pe urmă să-mi iei tot. - Am greșit deja.
Am ieșit înainte să fie gata, din cauza ta.
Ascultă. O să ne întoarcem.
Să mai mușcăm din mărul ăsta câteva zile,
apoi ne întoarcem.
Mai întâi să înotăm. Hai!
Mi-e frică.
Taci. Mai taci naibii!
O singură zi.
Încă una?
Atât.
Ai grijă!
E rost de benchetuială?
- De ce? - Serată, fiestă.
A, da!
Reuniunea! Artiști și oameni de știință
se adună de două ori pe lună. Am uitat că e azi.
Acum cine are probleme cu memoria?
Nicio grijă, anumitor voluntari li se mai întâmplă.
- Ar trebui să revină. - Mai taci!
OBSERVATOR
Așa ți l-ai imaginat?
Hotelul Pleiade?
Mersi.
E așa de frumos!
Bună!
Dr. Clemens!
- Dr. Nye! - Mă bucur să vă văd.
Mulțumesc că v-ați deranjat.
- Vă simțiți bine? - Da.
- Îl mai știți pe Greg? - Dr. Wittle!
Da, Greg.
Am comandat un Vizualizator de Gânduri.
E distractiv. I-ați spus vreodată „sunt la ananghie”?
- Da. - Ați făcut-o? E așa de bine!
- „Sunt la ananghie.” Încercați. - Bine.
E uimitor! Arătați foarte bine, amândoi.
- Și dv. - Mulțumesc că ați venit.
- Cu asta? - Da!
Mi-o pun când nu-mi pasă cum arăt.
Continuați, copii nebuni!
- Bine. - Mulțumesc.
Bucurați-vă.
Ți-a comandat un Vizualizator!
Sunt impresionată.
Poate că iadul nu e un loc chiar atât de cumplit.
De câte ori aud de „ars în iad”
mă gândesc la o petrecere nebunească, cu grătar și orgii sexuale,
alcool și alte de-astea.
Dacă așa arată, de fapt, viața în iad?
Ce-ar fi dacă în iad, din când în când,
un reprezentant al diavolului vine la cei care se distrează acolo
și le zice: „Băieți,
acum, preț de un sfert de oră, se uită cei din rai.
Așa că, vă rog, prefaceți-vă că suferiți.”
Mă bucur că sunteți singur. Vreau să vă spun ceva.
Umblă vorba că au apărut probleme la cercetările lui Isabel.
Știți ceva de asta?
Nu... Am senzația că e bine.
Toți vrem să reușească. Dar e în joc reputația ei.
Ce a spus? Ce voia?
Ce ți-a zis?
A zis că toată lumea vrea să reușești.
- Serios? - Nu cred că e de rău.
Atunci de ce nu mi-ai spus ce voia?
Abureli! Îți imaginezi că te cred?
- Mă crezi proastă? - Isabel, a...
Crezi că nu știu că ăștia râd de mine?
La ce naiba te uiți?
- Isabel, hei! - Nu.
- Nimeni de aici n-a crezut în mine. - Vor să reușești!
- Nu spune „nimeni”. Sunt aici! - Da.
- Le iei partea! - Ascultă, sunt aici. Cred în tine.
Bine?
Cred în tot ce faci.
Răbdarea ta cu mine e fermecătoare.
Hai să plecăm.
Bunica zicea:
„Universul stă pe carapacea unei țestoase.”
Iar eu o întrebam: „Bunico, și țestoasa pe ce stă?”
Răspundea foarte încrezătoare: „Pe altă țestoasă.
Iar aia stă pe altă țestoasă.
Și aia, pe alta...”
Se pare că e vorba doar de țestoase.
Dnă, nu m-aș apropia de el. Poate reacționa imprevizibil.
E puțin cam rece. Nu mă așteptam.
Deja te plângi.
Sunt bine, doar că mi-e frig.
Am o singură șansă. Doar una.
Am să le arăt nemernicilor aroganți care mă privesc de sus
că accesul la modulul cranian e un drept al omului!
Publică acum. Nu te mai teme. Publică datele și lasă lumea să decidă.
Trebuie să ne întoarcem în modulul cranian, Greg.
Îmi trebuie date complete. Trebuie să încheiem ciclul.
Ai destule date, Isabel.
Ca să nu mai vorbim de faptul că n-am de gând să mă întorc.
Nu te mai îndoi de tine.
De ce îți pasă așa de mult ce cred ei?
Publică datele.
O să li se pară grozav.
Iar, dacă nu...
Dacă nu?
Suntem aici.
Împreună.
Nu mi-ai zis că suntem suflete pereche?
Mă lași să-ți iau un interviu pe scenă?
Aș fi onorat.
Prezentatoarea noastră, dr. Isabel Clemens,
e pioniera simulării în modulul cranian.
Lumi simulate, oribile, în care utilizatorii pot intra
ca să-și creeze recunoștință pentru lumea reală.
- Dr. Clemens. - Mulțumesc foarte mult.
Ce e fericirea?
Fericirea nu e un sentiment, nu e un loc.
Fericirea e o stare mentală care poate fi atinsă
doar dacă înțelegem contrastul cu starea mentală opusă.
Dar cea mai bună dovadă e cea vie.
Vă prezint dovada mea, dr. Wittle.
Te rog să iei loc, dr. Wittle.
MODUL CRANIAN
Înainte să conectăm voluntarul la modulul cranian,
punem o serie de întrebări.
Acum o să-l întreb pe dr. Wittle aceleași lucruri,
ca să comparăm răspunsurile cu cele precedente.
Dr. Wittle, cum te simți acum?
Grozav. Mă bucur că sunt aici,
mulțumesc pentru primirea frumoasă.
- Dr. Wittle... - Da.
Cum te simți acum?
Bine. Grozav. Da...
Adică, asta e prima întrebare?
Sau e o abureală înainte de start?
Ai ceva de reclamat, dr. Wittle?
Nu. Nimic. Mă...
simt ca și cum aș fi murit și am ajuns în rai.
Fără partea cu muritul.
Dr. Wittle...
- Da. - Ai ceva de reclamat?
În afară de faptul că sunt cobaiul tău?
Bunele și relele obișnuite în viață.
Adică... pot spune ceva trivial?
Sunt puțin cam frustrat de temperatura apei din piscină,
n-o pot regla.
Cât de greu poate fi să încălzești apa,
așa încât când intri să nu te simți ca la Clubul Urșilor Polari?
Dr. Wittle...
Ți se pare că lipsește ceva sau cineva din viața ta?
Dr. Wittle?
Greg?
Nu mi se pare că mi-ar lipsi ceva.
Dr. Wittle...
Da, dr. Clemens.
Ți se pare că lipsește ceva sau cineva din viața ta?
Asta e... E o întrebare tâmpită.
Glumesc, nu e pe bune.
Răspunde, te rog, și fii onest. Așa funcționează.
Bine. Așa funcționează.
Da.
Da, lipsește ceva, dar nu vreau să vorbesc despre asta.
După cum vedeți,
acest bărbat care odinioară era frustrat și morocănos...
e încercat azi de respect...
recunoștință
și o foame de a gusta fiecare fărâmă de viață.
Mulțumesc.
Felicitări! Ați demonstrat că toți s-au înșelat.
Mulțumesc mult.
V-am citit lucrarea
și am s-o trimit la Nature and Science Magazine,
sper s-o publice la loc de cinste. E minunată.
Nu știu ce să spun.
Continuați așa, ar putea apărea un post de conducere pentru dv.
Trebuie să-i spun lui Greg. L-a văzut cineva pe dr. Wittle?
Mulțumesc.
- Și dv., domnule? - Cabernet Sauvignon.
Șampanie.
Stai, ce...
Scuze. Numai puțin, să ne salutăm.
Dr. Clemens...
De unde v-a venit ideea? Care e sâmburele ei?
- Da. - Felicitări!
- Mulțumesc mult. - Minunată realizare!
Acum trebuie să găsesc pe cineva.
Te rog, stai, vreau doar... Vreau doar să-ți aud vocea.
Ești aici cu adevărat?
Da. Sunt cu tine.
Deci ești reală?
Da, sunt reală.
Ești în studiul lui Isabel?
- Faci parte dintre voluntari? - Mă cheamă Emily.
- Nu, știu... - Sunt Emily.
Știu cine ești, dar cum de ești aici, în lumea reală?
- Sunt fiica ta. - Știu.
Nu cred că am o fiică în lumea reală.
Te cheamă Greg Wittle.
Ai un fiu și o fiică.
Arthur și Emily.
Nu gândești limpede pentru ai probleme cu capul.
Am fost la cortul tău, tată.
E în regulă.
E greu să-ți mai dai seama ce e real și ce nu.
Începi să crezi că ți se joacă o festă.
Când aveam șase ani...
tu...
mă băgai în pat și mă înveleai...
Iar eu ziceam: „Ai grijă, nu vreau să-mi strici cosița.”
Iar tu ziceai:
„Iubito, nu pot să-ți stric conștiința,
e în capul tău, protejată de schelet.”
Și am zis:
„Nu, tată, cosița.
Cosița, nu conștiința.”
Cosița.
„Cosița”, nu „conștiința”.
- Îți amintești. - Da, îmi amintesc.
Bine, încetați.
Dr. Clemens, vorbiți-ne despre microb, ce știți despre el?
Dar dr. Clemens zice
că rămășițele astea de memorie din modulul cranian o să dispară.
Sunt doar un efect secundar al dozei scăzute de cristale albastre.
Într-o bună zi o să trebuiască să alegi între cele două lumi.
Și poate,
cumva,
pentru tine...
ambele sunt reale.
Așa că...
pur și simplu...
fă ce e mai bine pentru tine, bine?
Greg!
Dă-mi drumul!
Isabel!
Greg!
La naiba!
Am folosit puterile?
E imposibil. N-ar trebui să funcționeze aici.
Greg, e foarte grav.
Trebuie să ne întoarcem în laborator. Să revenim în modulul cerebral.
De ce ne-am întoarce?
E o idee foarte proastă!
Am luat opt cristale în loc de zece.
Dar ai spus că e ceva teoretic.
M-am înșelat.
Mie trebuie să-mi explici orice!
Probabil că celulele modulului cerebral ne-au pătruns în cap.
E ca și cum am aduce o parte din simulare aici, cu noi,
chiar și când suntem deconectați.
Bine, și cum reparăm asta?
Luând câte zece cristale fiecare.
- Liang, să începem. - Aici nu au cristale?
Nu există în lumea reală. Trebuie să ne întoarcem.
Nu se fabrică decât acolo.
Avem o problemă. Unda cerebrală gamma e slabă.
Pornim.
Pot s-o amplific preț de câteva secunde.
Ești gata?
Dr. Clemens, și studiul? Misiunea dv.?
Taci naibii și apasă odată pe buton!
Ne ocupăm de asta mai târziu.
Iubitule! Ne-am întors!
Hai să-l găsim pe Kendo.
- Kendo este? - Nu aveți voie aici.
Mai taci!
Bine, imaginarilor. Unde e Kendo? Vrem 20 de albastre.
- N-are nimeni albastre. - Kendo o să aibă.
Unde e?
S-o luăm de la capăt. Unde e Kendo?
Unde e?
Cum de ești viu? Hei, Bjorn!
- Să cheme cineva paza. - Bine. Băieți!
Te-am văzut căzând de la geam. Și voi ați văzut!
- Bine. - A căzut prin fereastra aia!
- Bjorn, uită-te la mine, nu! Sunt calm! - Vrei să o chem?
- Îmi jucați o festă? Nu faceți asta! - Mănâncă ceva.
- Haide! - Nu, spuneți-mi de ce!
Acum! Mișcă!
Hai! Vino!
L-am găsit pe Kendo.
Bjorn e viu. Șeful meu e viu.
- Ai văzut? - O, Doamne!
E o PFG! L-au repornit. Haide!
Kendo e la Doc Henry?
- Nu, dar mașina noastră e acolo. - Fals!
Bună, frumuseților.
Are cineva niște Tabasco?
Tabasco? Despre ce vorbești, tâmpito?
Ghioagă. Pentru băieții răi.
Pleacă de-aici cu dinții ăia prăpădiți.
Dați-i târfei o periuță de dinți.
Da, am dinți paradiți, dar am și o bancnotă. Dă-mi!
Cine are?
Fals, fals, fals, fals, real!
Bună! Ai chef?
E singurul motiv pentru care vin în cloaca asta.
Așa că...
Ce alegi?
Un sex oral și un deget în fund.
- Sigur. - Bine.
- Stai să-mi scot rujul. - Bine.
La naiba!
Nu, ia portofelul!
Da! Albastre! Așa mai merge!
Uite ce am găsit.
La naiba, da!
E chestiune filosofică, Kendo e real.
- Deci, dacă Kendo... - Da, Kendo e real.
Dar, dacă moare aici, nu moare acolo.
N-o să-i fac nimic. Nu te mai uita așa la mine.
Dr. Clemens!
Kendo. Avem nevoie de cristale albastre.
N-am timp să explic, dar lucrurile au luat-o razna.
- Dă-mi-le. Du-te și ia-le! - Bine, sigur. Am înțeles.
- Du-te după ele. Acum! - Bine, le am la mine, aici...
La naiba! Dr. Clemens, ce faci?
Am crezut că scoate pistolul, dar chiar le avea.
- Îmi pare rău, Kendo. - Îți pare rău?
Pare că inventezi asta din mers.
E bine. Poate o să-l doară puțin stomacul, dar e bine.
- Poliția! - Stai!
- Rămâneți pe loc! - Pe aici!
E fals. E fals!
Nu poți să alergi mai repede?
- Prea multă alergare. - Nu putem lua albastrele aici?
N-avem dispozitivul ca să le luăm pe nas, trebuie să ajungem la cort.
De ce nu l-am luat înainte să împușcăm oameni?
Mai repede!
Bine.
Am primit un apel. Cerșea în față la fostul loc de muncă.
Vii cu mine, te rog? Am nevoie de tine.
Trebuie să luăm câte zece fiecare.
Nu ne ajung!
- Nu ne ajung! - Mai numără-le o dată!
Ieșiți cu mâinile sus!
Ce? Suntem terminați! Doamne!
- Bine. Ce înseamnă asta? - Suntem terminați.
- Da, ce înseamnă asta? - Suntem complet terminați.
Unul dintre noi ajunge acasă,
iar celălalt rămâne aici.
- Nu, nu rămân aici. - Trebuie, la pușcărie...
- ... și pentru totdeauna! - Nu, ascultă-mă.
Trebuie să plecăm. Nu pot să rămân aici.
Nu-ți face griji, e în regulă.
Vă vedem, sunteți după copac.
- Ia-le tu. - Bine.
Și o să fii bine, da?
O să...
Poate ar merge să le împărțim.
Hai! Nu, n-o să funcționeze. Hai, ia-le!
Am o idee!
Ce-ar fi să mă omori?
Ia asta și crapă-mi capul,
ca să ne putem întâlni acolo.
- N-am să... - Aiureli.
N-am să fac asta. Dacă nu funcționează?
Ce? Și Kendo?
Poate l-am omorât, nu știu!
Nu știu ce să cred!
La naiba!
Suntem înconjurați?
Coborâți! Haide!
Suntem la ananghie, iubitule.
Da, suntem la ananghie.
Bine. Să mergem.
Nu vii?
Am să stau aici. Te aștept.
Mulțumesc.
La naiba!
Prostia aia...
E groaznic.
E... E un coșmar afurisit!
Și e vina mea. Eu l-am creat.
Eu am creat mizeria asta. E opera mea.
Dar e și frumos, într-un fel.
Este!
Uită-te la mine. Chiar dacă se apropie polițiștii,
suntem fugari și...
Fiecare își joacă rolul. Nu știm niciodată cum o să se termine.
Acum patinăm și râdem, mai știi?
Și în clipa următoare nu ne permitem un sendviș.
Apoi, nu se știe...
Asta îmi place la locul ăsta și la creația ta.
Nu știi ce o să se întâmple.
E o porcărie! Și e minunat.
Și nu plec.
Nu plec!
Tată!
Fiți cu ochii în patru. Înapoi!
- Nu! Vă rog, așteptați! - Hai! Urcă în mașină!
Nu, stați!
Tată!
Îmi pare rău.
E frumoasă.
Fugi.
Haideți, nenorociților!
Să mergem!
- Doamnă, ce aveți în mână? - Mâinile sus. La vedere!
BUN VENIT CLINICA DE DEZINTOXICARE „PORT SIGUR”
Pentru Greg e prima oară.
Bine ai venit, Greg.
Aici nu există stigmatizare pentru ce ți se întâmplă.
Fiecare om de pe planetă se regăsește în dorința de a vâna fericirea.
Sunt discuții libere, așa că poți să spui ce vrei.
Suntem aici să ascultăm.
Femeia asta zice că e fata mea.
Și o cred.
Extaz
Bună, tată.
Scuze de întârziere...
Am văzut florile astea pe marginea drumului.
Mi s-au părut frumoase. Pur și simplu...
N-ai întârziat, tată.
Ești aici.
Subtitrarea: Anca Tach
redactor Mioara-Amalia Lazăr