A NETFLIX BEMUTATJA
Jól nézel ki, bébi.
Mi?
Mondom, gyönyörű vagy ma este!
Nem hallom!
Mondom, gyönyörű vagy ma este, bébi!
Köszi.
Kicsim!
Kicsit be vagyok nyomva. Mert az élet szép!
- Mert megcsináltuk, baszki! - Mit?
Írtam, rendeztem és bemutattam
egy filmet, ami kurvára kiütötte a nézőket ma este.
Láttad őket? Láttad a nézőket?
Láttad a nézőket?
Mondom, láttad a nézőket?
Kiütéssel győztem!
Az utolsó nyolc percet végigbőgték,
a vége-főcím akkorát szólt, mint egy bomba, baszki!
Mint egy bomba.
Jó érzés.
El se hiszem, hogy igaz, bébi!
Utána hat kritikussal beszéltem. Hat-hét kritikussal.
Mindegyik ajnározott.
Vágod?
A fehér faszi a Varietytől, a fehér faszi az IndieWire-től imádta.
A fehér csaj az LA Timestól rajongott érte.
Szerinte én vagyok az új Spike Lee,
az új Barry Jenkins, az új John Singleton.
Csak néztem rá. „És William Wyler?”
Láttam, hogy másodpercekig kattogott az agya: „William Wyler is fekete volt?”
Aztán rájött: „Baszki! Ez is rasszista megjegyzés.”
Elpirult. Belevörösödött. Kurva jól szórakoztam rajta.
Állati vicces volt!
Dadogni kezdett, olyanokat mondott,
hogy „milyen érzelemgazdag volt a film”.
„Malcolm, gondolkodni se bírtam! Atyaég, Malcolm!”
Malcolm így, Malcolm úgy.
Ennél fehérebb viselkedést rég láttam.
De az volt az érdekes,
hogy láttam rajta, mivel fekete filmrendező vagyok,
és mivel a női főszereplő is fekete,
a csaj politikailag próbál értelmezni,
pedig a film valójában egy lányról szól, aki próbál lejönni a drogról.
Hogy ennek van némi akadálya, mert fekete nőről van szó?
Naná, hogy van!
Igaz? Ez is valóság, de a film nem a faji kérdésről szól.
Nem. Hanem a szégyenről, a bűntudatról, arról, hogy ez elől nincs menekvés.
És bosszant, hogy sok újságíró
az egyetemi végzettségével menőzik.
Az neked is van, Malcolm.
Jó, de én nem vagyok tudós. Nem vagyok elitista.
Én nem a három általam tisztelt egyetemi csoporttársnak csinálok filmet.
Filmrendező vagyok.
Igaz?
Filmrendező vagyok, bébi? Az bizony!
És része leszek a filmkészítésről szóló diskurzusnak,
anélkül, hogy valamelyik fehér újságíró folyton
a faji kérdésre hegyezné ki a dolgot, csak mert úgy kényelmes.
Már előre látom a kritikákat, érted?
Valami ilyesmi lesz. Ilyen stílusban írnak majd.
„A film tűpontos képet rajzol a rendszerszintű rasszizmus…”
Ilyen szavakat használnak.
„…mentálihigiénás intézményrendszerben tapasztalható borzalmairól.”
Nem pedig egy kommersz film
egy drogos lányról, aki próbál lejönni.
Micsoda tudálékos alakok ezek, baszki!
Azok. Értjük!
Okosak vagytok! Felvilágosultak! Értjük!
Hagyjátok, hogy mi, művészek, élvezzük, amit csinálunk!
Hadd élvezzük!
Most írod az Angela Davis-filmet.
Jó, de az más.
Az politikus film lesz, de attól, hogy fekete vagyok,
még nem politizálok egyfolytában.
Szerintem Angela Davis nem értene egyet veled.
Nem, mi?
De most komolyan, ha leforgatok egy kurva Lego-filmet,
nem azt akarom elmondani általa,
hogy az amerikai birodalom építőköve a rabszolgamunka volt.
Talán csak leforgatnék egy Lego-filmet.
- De nem akarsz Lego-filmet forgatni. - Ez igaz.
De az a Lego-film király volt. Kurva jó volt!
És még életedben nem kaptál jó kritikát.
Francba… Amúgy igazad van.
Meg nem írt kritikák miatt panaszkodsz.
Megint igazad van.
Úgyhogy állj le! Seggfejnek hangzol tőle.
Jó.
De baszki, vágod, miről beszélek.
Igen, de tartogasd későbbre!
Jó.
Azért ekézed a fehér csajt az LA Timestól,
mert egyszer rosszat írt rólad.
Nem simán rossz kritika volt.
Hanem ostoba kritika. Van különbség.
Nyertél, Malcolm. Oké?
Spike Lee-hez, Barry Jenkinshez hasonlít.
De annyira középszerűen ír!
Jó, nem te vagy az új Lee vagy Jenkins.
- Azt se tudja, ki William Wyler. - Én se.
Készen állsz, bébi? Mert most jön a lényeg.
- Nem tudod, ki William Wyler? - Nem.
Ember! Ő rendezte az Életünk legszebb évei-t.
Kurva jó volt. A Ben-Hur megvan?
Az egyik legsokoldalúbb rendező. Ott az Üvöltő szelek.
Hahó!
A Római vakáció.
Ja, csupa klasszikus.
De ez más. Te nem vagy filmes.
Igazad van, nem vagyok.
- Jól érezted magad ma este? - Kellemes volt.
„Kellemes.”
Smúzoltam a sok édes, mosolygó gazdag emberrel, akik egy hónapja
szóba se álltak volna velem, és végig
csak téged néztelek.
És arra gondoltam:
„Úristen, te vagy a világ legcsodásabb teremtménye!”
És a legszexibb is.
Nincs nálad szexibb. Még Anthony is ezt mondta.
Nem úgy értette.
Bók volt.
Valahányszor megláttalak…
ahogy állsz az üdítőddel…
mosolyogsz, beszélgetsz…
Az járt a fejemben, mekkora mázlista vagyok.
- Alig vártam, hogy hazaérjünk. - Édes vagy.
Hogy foghassam, csókolhassam az édes kis segged.
Hogy elmondjam…
Szeretlek, Marie.
Sós vagy sózatlan vajat kérsz?
Téged eszlek meg.
Ez meg mi volt?
- Mi? - Ez a műmosoly.
- Nem az volt. - Láttam.
Semmi.
Frászt. Tudom, hogy a semmi jelent valamit.
Talán mégsem ismersz.
De, ismerlek.
- Éhes vagyok. - Nem erről van szó.
Hajnali egy van. Együnk, és aludjunk!
Ma nem akarok veszekedni, Marie.
Én sem. Ezért készítek neked sajtos makarónit.
Szóval dühös vagy.
Nem.
- Anthony poénja miatt? - Nem.
- Hogy modell vagy? - Nem.
Ne vedd komolyan! Öreg, egy másik kor szülötte.
Ne vedd sértésnek!
- Jó? - Jó.
- Taylor miatt vagy dühös? - Nem.
- Biztos? - Igen.
- Tudom, hogy furán viselkedsz Taylorral. - Nem igaz.
- Szende leszel. - Ez most komoly?
- Alig beszélsz. - Az nem ugyanaz, mint a szendeség.
- Úgy értem… - Mi?
A szende az sugallja, félénk. Taylor az angol királynő?
Nem így értettem. Hanem…
Hogy?
Taylor filmsztár.
- Hamarosan filmsztár lesz. - Ne kiabáld el, Malcolm.
Nincs mit mondanom neki, hát hallgatok.
- Semmi köze a szerénységhez. - De… ez neki feltűnik.
Tényleg?
- Tényleg. - És ezt te honnan tudod?
- Tudom. - Ez most komoly?
Látja, ahogy másokkal viselkedsz. Bőbeszédű vagy. Vicces.
Tudok kellemes lenni.
Igen. És ez őt elbizonytalanítja.
Mi? Hogy másoknak is van személyiségük, basszus?
Nem. Az, hogy neki nem magadat adod, és ezt ő is látja.
Túl fogja élni.
Miért vagy dühös?
Dühös vagy, Marie.
Miért vagy dühös?
Marie!
Marie, mondd el!
Tényleg nem most kéne. Holnap megbeszéljük.
- De rám vagy dühös. - Nem nagy ügy.
Nem fekszem le, míg haragszol.
Malcolm, tényleg,
ma este úgysem mondunk semmi értelmeset.
- Honnan tudod? - Ismerlek.
- Ez mit jelent? - És szeretlek.
Ez mit jelent?
Képtelen vagy kihátrálni egy felfokozott helyzetből,
ha nem munkával kapcsolatos. Akkor se mindig.
Ha bármi jó történik, neked muszáj
találni valami apróságot,
amibe beleköthetsz, amit lefikázhatsz,
hogy tutira ne legyen ok az ünneplésre. Miért van ez?
- Ez most komoly? - Igen.
- Oké. - Jól van akkor. Mi a baj?
- A beszéded, Malcolm. - Ne már!
Elment az eszed!
Te tényleg a legapróbb részletbe is belekötsz.
Nekem nem mondtál köszönetet. Nem apróság. Komoly dolog.
De már milliószor megköszöntem!
Tudod, milyen hálás vagyok neked.
Hiba volt, de miért kell felfújni a dolgot?
- Mert ez több annál. - Mi?
Ez a mi kapcsolatunk, dióhéjban.
- Nem mondod komolyan. - Halál komoly.
- Őrült vagy. - Túlzol.
Nem. Őrültség azt hinni,
hogy ebben több van,
mint hogy elfelejtettem megköszönni.
112 embernek megköszönted!
Anyádnak, a melósnak, az ügynöködnek, a tanítónődnek,
a jegyszedőnek a moziban 12 éves korodból.
- Nem igaz. - De érted.
Nem kell gúnyolódnod, piti és undok módon viselkedned.
Bocs! Elfelejtettem.
Őszintén sajnálom,
ezért kértem tőled ezerszer bocsánatot a film közben.
Bűntudatom volt, nem is néztem a filmet.
Milyen kár! Alig 7000-szer láttad.
Odasúgtam, hogy sajnálom, erre azt mondtad, semmi baj.
Odasúgtad, hogy semmi baj.
Ezt mondtad: „Szeretlek. Nyugi! Semmi baj.”
Hát, Malcolm, meggondoltam magam.
Az meg hogy lehet?
Őszintén, kurva könnyen megy.
Szerinted nem hangzik őrülten?
- Nem. - Ez komoly?
- Nem. - Miért?
Mert a moziban még nem számított.
Nem volt nagy ügy.
Egészen a fogadásig, ahol anyádtól
Taylorig bezárólag mindenki azzal jött oda hozzám:
„Biztos kicsit feldúlt vagy amiatt,
hogy neked elfelejtette megköszönni, de tudod, fontos vagy neki.”
Ezt Taylor mondta?
Ő. Hogy ne csináljak ügyet belőle.
Ez mi jelent?
Fura, mi? Bennem is felmerült.
- Nem dugtam meg. - Kérdeztem?
- Én… - Kérdeztem?
- De én csak mondom… - Nem kérdeztem.
Nem csak arról van szó, hogy elfelejtetted.
Arról, milyennek látsz.
Milyennek látsz engem, nem csak a kapcsolatunk,
a munkád vonatkozásában is.
Egész pontosan a filmben, amit az életemről forgattál.
Tudod, Marie…
te tényleg… labilis vagy.
Nem viccelek!
Komolyan aggódom a mentális egészséged miatt!
Nyilván akadnak hasonlóságok.
De Imanit nem rólad mintáztam.
Ezt kurvára benézted.
Milyen univerzumban mintáztam rólad Imani figuráját?
Ez komoly?
Tényleg azért ordibálsz és alázol a ház túlsó végéből,
mert az evéssel vagy elfoglalva?
- Mi van? - „Mi van?”
- Nem. - Ne hazudj, baszki!
- Most szedtél másodszor. - Nem igaz.
Tudod te, mennyire gáz,
hogy képes vagy
makarónievés közben alázni engem?
- Alázni? - Amit én főztem neked.
- Alázni? - Verbálisan.
Kösz a pontosítást. Lényeges.
Hogy én verbálisan alázlak? Ne már!
Ha már elmebetegként bánsz velem,
őrültnek nevezel,
a minimum, hogy ne mellékesen, makarónievés közben tedd!
Hogy vagy erre képes?
Mi jár ilyenkor a fejedben, baszki?
„A hülye picsa! Tök fincsi ez a makaróni.”
„A hülye picsa! Vajon van még?”
„Szívesen rendeznék reklámfilmet a Kraft Makaróniról.”
Mondjad csak!
Bepöccentél, mert elmaradt a köszönet,
mert Anthony poénkodott, Taylor mondott valamit…
- Beszólt. - Színésznő.
Én meg néztem, ahogy mosolyogva fotózkodtok.
- Ő a film főszereplője! - Tudom. Nem érdekel.
Kötelességem szórakoztatni.
- Nem az én rovásomra. - De.
Mindegy, mit érzel, ez a dolgom.
- Neki biztos megköszönnéd. - Jesszus!
- Nem felejtenéd el. - Mert őrült.
Nem, hanem mert kiborulna,
és egész este szívatna, hogy soha többé ne merd elfelejteni.
Szóval te nem vagy elég kattant.
Nem. Azt mondom, arról szól az életed,
hogy respektálod mások érzéseit, szeszélyeit, az enyémeket kivéve.
Ügynökök, producerek, stábtagok, színészek,
még a fiktív szereplők is több tiszteletre, empátiára
érdemesek, mint én, baszki!
És pont ez a fura ebben az egész kibaszott helyzetben,
mert én megértem.
Taylor szuper a filmben.
De amikor őt dicsérgeted,
hogy élettel töltötte meg Imani figuráját,
anélkül, hogy megemlítenéd,
nélkülem ő sem létezne,
az kibaszott furcsa!
Nem rólad mintáztam!
Húszéves drogos, aki próbál leszokni.
Véletlen egybeesés.
A leszokásod nyilván részben inspirált.
- Húszévesen? - Igen.
Betekintést adtál a folyamatba.
Hogy milyen volt. De Imani nem te vagy.
Több különböző figura ötvözete.
Például?
Embereké!
Miféle embereké?
Sok különböző emberé.
- Például Rick unokatesómé. - Oké.
- Sok különböző ember. - Az unokatesód.
Mondok én valamit, Malcolm!
Szerintem amint valakiről tudod, hogy számíthatsz rá, hogy szeret,
soha többé nem gondolsz rájuk.
Ez nem igaz.
Csak akkor figyelsz oda rá, amikor elveszíted.
- Szóval erről van szó? - Mi?
Ezzel fenyegetsz?
Ha nem kérek bocsánatot, lelépsz?
Nem bocsánatkérést várok.
- Akkor? Forgatókönyvírói címet? - Ne szemétkedj!
Komolyan mondom. Sokat beszélünk munkáról.
Akkora teher volt, hogy ellentételezést vársz?
A könyv vázlata megvolt, amikor találkoztunk.
Nem a hivatalos elismerésről van szó.
Akkor miről, Marie? Mit akarsz?
A film gyönyörű.
Büszke vagyok rád.
Hosszú és nehéz folyamat volt, de van egy kérdésem.
Szerinted a film akkor is ilyen jó lenne, ha mi nem vagyunk együtt?
Nem.
Ennyit kellett volna mondanod.
Szuper!
Vége a veszekedésnek?
Attól függ.
Mitől?
Hogy tovább sértegetsz,
vagy meg tudod állni.
Ennyire nem vagyok gáz.
Dehogynem, baszki!
Megcsókolhatlak?
Nem.
Biztos?
Pedig nagyon szeretném.
Nem érdekel.
Ne hidd, hogy mindent elnézek!
Nem hiszem.
Megtetted.
Sajnálom.
Megcsókolhatsz.
Igen!
Csak akkor szólok, hogy seggfej vagy, amikor seggfej vagy.
Tudom.
És most, hogy mindenki imádja a filmedet, az egész világ…
a seggedet fogja nyalni.
Gondolod?
Igen.
Egész este ez ment. „Milyen érzékeny!”
„Micsoda érzelmi rezdülések! Igazi romantikus alkat.”
„Édes pofa, nem?”
- Te mit mondtál erre? - „Hát, igen.
Amikor épp nem tart érzelmi terrorban.”
Igen.
- Igen. - Nem.
Keménynek hiszed magad, csonti?
Kemény is vagyok.
Nem, megeszlek reggelire! Gizda vagy!
Tudod, az élet könnyebb is lesz, meg nehezebb is.
Ezt hogy érted?
Csak ne dőlj be a felhajtásnak!
Ne taszítsd el azokat, akik észre térítenek!
- Jó. - Jó.
Mert hazug filmeket forgatsz majd, hazug emberekről, hazug érzelmekkel.
Aztán elmész vacsorázni a fehér csajjal az LA Timestól.
- Bizony. - Ne! Csak vele ne!
Szóba kerül ez a vágatlan snitt, meg… az a vágatlan snitt,
ahogy a kamera…
Ezt csinálod, ugye tudod?
Konkrétan ezt.
Mire észbe kapsz, már az új Lego-filmed sajtókampánya fut.
Arról beszélsz, hogy ez az újjáépítés kudarcának allegóriája.
„Nos, a munkacím az volt…
Negyven Lego és egy öszvér, de a…
A stúdió kicsit…”
Nevetsz rajta, Malcolm, de ez benne van a pakliban. Komolyan.
Az új Twitter-haverok tapsoló emojik kíséretében osztják
a tweetjeidet,
és azt ismételgetik: „Íme, a változás!”
- „Igen, király!” - Brutális.
De Amerika nem érti:
„Mi a faszt akar eladni nekünk ez a néger a legóval?
Én meg nem nézem ezt a szart!”
Aztán jön a bojkott, a tüntetések,
mert átpolitizálod a legót,
de szerencsére ott van melletted az új fehér csajod az LA Timestól.
Érkezik a hófehér brigád élén,
és igazi fehér anyuka-stílusban
kioszt mindenkit a Twitteren.
„Ez konkrétan cenzúra!”
„Ki itt a felelős?”
„Morális kötelességünk megnézni ezt a filmet,
amelynek írója és rendezője egy igazi fe… Színesbőrű alkotó.”
„Mi most történelmet írunk, oké?
„Ez lesz minden idők legnagyobb kasszasikere.”
És mire észbe kapsz,
már kerestél egy játékcégnek egymilliárd dollárt.
- Igen! - Igen!
„Gratulálunk, Malcolm Elliot! Megcsinálta!
Tessék, itt van pár milla, meg egy gyümölcskosár.
De van egy ötletünk, gondolt már arra,
hogy az Angela Davis-filmet legóra forgatja?”
Állat a fehér akcentusod, tudod?
- Nevetsz, de… - Igen, jó volt.
Változtathatnál a világon.
Nem kellett volna feladnod a színészetet.
Miért, Malcolm?
Mindig úgy gondoltam,
ha egy figurában önmagadat adhatnád, döbbenetes lennél.
Hát, Malcolm…
sajnos engem rajtad kívül senki nem tud megírni.
Mondtam mostanában, hogy szeretlek?
Bocsáss meg
Szerető karjaimba
Zártalak
Amikor szükséged volt rám?
Most már tudom, a szerelem neked is kell
És az életemet ezentúl ezzel töltöm el
Elfelejtettelek szeretni
Bocsásd meg ezt nekem
Marie!
Marie, ne szórakozz!
Marie!
Baszki!
Marie!
Marie, ne szórakozz!
Marie!
Baszki!
Marie!
Atyaisten!
- Hol a faszban voltál? - Pisilni.
- Hol? - Kint.
Miért nem a vécét használtad?
Mert nálunk nem volt udvar.
- Még hat az újdonság ereje. - Jesszus!
Tudod, eddig te vagy a legkövetelőzőbb pasim.
És a legkevésbé féltékeny pasim.
Simán ölelgethetnék egy random csávót, benned meg se fordulna,
hogy esetleg kavarunk.
Odajönnél azzal: „Csá, bébi! Mi a franc van?
Segíts, nem emlékszem senkinek a nevére itt! Gyere!”
- De kit ölelgetsz te? - Pont ez az! Mindegy.
A mai estéről van szó?
Olyasmi.
„Olyasmi”?
Én kint cigiztem, miközben te itt bent
a magad érzelmi analfabéta módján bocsánatot kértél tőlem.
Mintha egy tök más csajról 50 éve megírt szám
jobb érzéssel töltene el engem a kapcsolatunkról.
Van, aki szerint a féltékenység hiánya jó dolog.
- Ha a közönnyel határos, akkor nem. - Miről beszélsz?
Biztathatsz, hogy a saját életemet éljem, Malcolm,
de ez… Kamu.
Te nem akarod, hogy a saját életemet éljem,
ahhoz túl követelőző vagy.
Még veszekszünk?
- Ne érzékenykedj! Ez nem veszekedés. - Aha.
Nem az. Ez egy megfigyelés.
- Ezt hagyjuk! - Miért?
- Hidd el, nem kéne! - Miért?
Mert nem gondolkozol tisztán.
- Szerintem meg igen. - Hidd el, hogy nem!
- Van bennem némi mazochizmus. - De nem vagy ostoba.
- Atyaég! Köszönöm! - Ne szemétkedj!
Ne légy lekezelő, ne mondd, hogy feladtam valamit,
amikor tudod, hogy csak a munkádra van időd,
neked csak az fontos!
Azért adtad fel a színészi karriert, hogy lelki támogatást nyújts.
- Kapd be, Malcolm! - Vágom.
- Kapd be! - Mert félsz, nem is akartad.
Soha nem akartad.
- Félsz a kudarctól. - Rosszindulatú vagy.
Menj a picsába!
Amikor megismertelek, durván toltad a drogot.
Alig voltál 20 éves.
Beszélgetés közben elaludtál,
elájultál, elbőgted magad.
Ne gyere azzal,
hogy az elmúlt öt évben megvilágosodtál, és elfelejtettem a régi éned!
Szeretném, ha önálló életed lenne.
Mert rettegek, hogy különben teljesen tőlem függsz majd.
És ha elfelejtek köszönetet mondani egy premieren,
akkor hazajössz, belém kötsz, reggelre már iszol a Xanaxra,
és egy körömollóval próbálod felvágni az ereidet, baszki!
Menj ki innen, légy szíves!
Fogd be, Marie, bazmeg! Tudod, én értem. Tényleg.
Vannak fájdalmaid, csalódásaid, álmaid,
ahogy mindenkinek a világon.
Dühös vagy, mert nem kaptál szerepeket.
Szégyelled a „Sovány lány a sikátorban”-t,
meg az „Aggódó ápolónő 2”-t.
Mondjak valamit? Egyikünk se büszke az indulására.
Én kezdetben zsé kategóriás, nyálas vígjátékok poénjait írtam,
forgatókönyveket pofoztam ki éhbérért!
De melózol tovább!
Próbálkozol! Egyre keményebben melózol,
mert ha nincs tehetséged, bár neked van,
akkor is eljuthatsz valahová, ha nincs egód.
Nem kell mindenre büszkének lenni!
Viszont az emberek 99%-ánál keményebben kell melóznod.
Tudod, mi a kamu? Mi a gyáva kifogás, Marie?
Az, hogy úgy csinálsz, mintha a munkám megfojtana téged,
hogy nem kapsz levegőt, nincs tered!
Nézz már körül!
Nézd meg ezt a kurva házat, ahol a gyártó cég elszállásolt!
Válassz egy szobát, láss munkához,
és ne engem okolj, ha képtelen vagy összeszedni magad!
Én vittelek be az elvonóra.
Én jártam veled csoportterápiára. Veled voltam.
Minden egyes lépésnél támogattalak.
Amikor depressziós voltál,
annyi gyógyszert szedtél, hogy fél évig kúrni se tudtál,
melletted voltam!
Amikor visszaestél, melletted voltam.
Emlékszel, amikor a 38. utcában laktunk, és elmentél arra a találkozóra?
És nem jöttél haza,
mert valaki mással dugtál, emlékszel?
Na, ki állt melletted?
Ez a csávó itt!
Úgyhogy ezt hagyjuk!
Hagyjuk, mert ebből kurvára nem te jössz ki győztesen, Marie!
Hidd el nekem!
Jó, hagyjuk a dumát, Malcolm!
Ha már őszinték vagyunk, mi lenne, ha te is az lennél?
Hogy miért tartottál ki mellettem.
Kurva jó nyersanyag voltam.
Ezért tartottál ki mellettem.
Mert jó sztori voltam.
Olyan érzelmek tárháza, amilyeneket te még sose láttál.
Mert húszéves voltam, és még senki se szeretett úgy, ahogy te,
nem jöttem rá, mi voltam én neked.
Egy film, baszki! Egy tragédia.
Amit tovább nézhettél, amíg mellettem voltál.
Ma este a bemutatón ott láttam magam előtt az egészet.
Ne csinálj úgy, mintha ez egy önzetlen tett lett volna!
Konkrétan ez a művészeted alapja, és ez az oka annak,
hogy mindenki zseniálisnak, bátornak, merésznek nevez.
„Halljuk, Malcolm!
Hogy tudtad életre kelteni Imani figuráját?
Hogy tudtad ilyen jól, ilyen hitelesen eltalálni
egy fiatal nő hangját?”
„Jó kérdés, Jennifer.
Fogalmazzunk úgy, hogy loptam.
Lenyúltam.
Nem a szó szoros értelmében, lélekben.”
Csaló vagy, baszki!
Azért nem köszönted meg nekem ma este, mert ezt te is tudod.
Nincs új mondanivalód.
Csak utánozni tudsz, baszki!
Mint egy kibaszott papagáj!
Csak nehogy egyedül maradj,
és újabb eredeti ötletet kelljen kieszelned!
Miről fogsz írni, Malcolm?
Magadról?
Ne már, baszki!
Nem vagy elég tökös hozzá.
Nincs meg benned a kellő komolyság, az önvizsgálat képessége,
hogy belásd a hiányosságaidat,
hogy nem az új Spike Lee vagy Barry Jenkins vagy,
mert nekik volt új mondanivalójuk!
Valami, ami önazonos, amit őt maguk éltek át, baszki!
Azt mondod, a film a szégyenről és a bűntudatról szól. Igaz?
Te mondtad, nem én.
Oké. Akkor lenne egy kérdésem, Malcolm!
Kinek a szégyene, bassza meg?
Kinek a bűntudata?
Mi a faszt tudsz te a szégyenről és a bűntudatról?
A szüleid élnek, káros szenvedélyed nincs, csak pöcs vagy,
egyetemet végeztél.
Anyád pszichiáter. Apád professzor.
A nővéred egy washingtoni agytrösztnél dolgozik.
De ezek a mosolygó gazdag emberek itt azt hiszik,
baszki, hogy te tudod, mi a nélkülözés!
Hogy te átélted! Hagyjál már!
Kiváltságosabb vagy, mint a fehér csaj az LA Timestól,
aki azt hiszi, a köz érdekében kaserolja a középszerűségedet.
Ez már kegyetlenség.
Próbáld meg körömollóval felvágni az ereidet!
Nem akarod majd túlélni, mert szégyellni fogod.
Ne aggódj!
Nem fogok pitiáner módra ezzel vagdalkozni dühömben.
- Nem úgy értettem. - Már késő.
Kínos és kegyetlen dolog,
és már bánom, hogy elmondtam neked.
Hogy én akadályozom…
Baromság!
Én akadályozom meg, hogy éld az életed, baszki?
Ezt a hülyeséget!
Kibaszott faszság!
Tudom én, mi ez! Baromság!
Kibaszott Malibu!
Mi az, hogy „középszerű”?
Csak szemétkedtél?
Ezért mondtad?
Abból, amit mondtam,
a „középszerű” akadt be neked?
Tudni akarom, tényleg így gondolod-e.
Találd ki!
- Felelj a kérdésre! - Mi a kérdés?
Nem tetszik a film?
Ilyet nem mondtam.
- Vagy engem nem bírsz. - Ilyet sem mondtam.
Az előbb konkrétan ezt mondtad.
Kicsit irracionális vagy.
Hogy én?
Én, bassza meg? Életem legfontosabb estéje,
te próbálod tönkretenni, és én vagyok irracionális!
Nézzenek oda!
Csak magadra figyelsz, magadat látod mindenben.
Olyasmiben is, amihez semmi közöd.
Felfigyelsz Imani járására.
Jön a megjegyzés: „Na, honnan vetted ezt a járást?”
Én hallgatok. Csak mosolygok.
Nem rugózok rajta, mert nem akarlak megbántani,
te viszont gyűjtögeted a sérelmeket.
Miközben én létrehozok, alkotok valamit,
te a pálya szélén próbálod indokolni a létezésedet.
„Ismerős ez a mondat.” „Ezt én mondtam.” „Ezt én csináltam.” „Ezt tőlem hallottad.”
Minden mondattal azt érezteted, hogy tartozom neked!
Játsszunk keményen?
Csak rajta!
Bántani akarsz, Marie.
Hidd el, én tízszer jobban meg tudlak bántani!
Pehelysúlyú vagy, kispályás.
Kettétörlek, mint egy gallyat.
Imaniban annyi van belőled, mint belőlem.
Amit az ápolónőnek mond,
azt én mondtam az orvosnak, amikor apám kórházba került.
Felfigyeltél Imani járására?
Jó kis járás.
Az az exem, Jess.
A biciklis jelenet is az esőben.
Nem a barcelonai utunk az alapja.
Hanem Jess meg én, ahogy Brooklynban bicajozunk.
Ahogy duplán köti a cipőfűzőjét…
Az Jayla volt.
Más is köti úgy.
A poén, hogy Imani nem veri ki senkinek.
Ez egy ősrégi vicc, mindenki hallotta már.
Amikor azon poénkodik, ő milyen gyorsan elélvez.
Az Kiki volt.
Kiki.
Táncosnő.
Nevezzük táncosnőnek!
St. Louis mellett ismerkedtem meg vele.
Szénné kúrtam a Marriot tetőtéri lakosztályában.
Egyszer az ágyon, egyszer a zuhany alatt.
Talán még a gardróbban is kúrtunk.
Van róla egy fotóm.
Meztelenül ül egy szív alakú kádban.
Egy fotóalbumban tartom, otthon, a gardróbban.
De te drogos vagy, igaz?
Ettől vagy olyan különleges, ugye?
Ettől sokkal jelentősebb a hozzájárulásod, mint másoké?
Elmész te az összes faszomba, baszd meg!
Nem az első problémás csaj vagy, akit kúrtam, akivel jártam.
Az első könyvemet egy garzonban írtam Leah-val.
Azt hittem, órákig zuhanyzik,
aztán egyszer ott találtam ájultan, tűvel a karjában.
Két éve jött egy e-mail a nővérétől,
hogy Leah bevett egy doboz Tylenolt, és meghalt.
Van-e róla fotóm,
mert egy vetítést akart összeállítani.
Neki is meg kellett volna köszönnöm ma.
Megérdemli.
Tasha dettó.
Az első lány, akit igazán szerettem.
Aki összetörte a szívemet.
Ő sose csalt meg. Ez a javára írható.
Rátalált Jézusra, férjhez ment, elvált.
Folyton a lánya fotóival bombáz,
azt írja, bárcsak tőlem lenne a gyerek.
Én szívecskés emojikat küldök neki, mert erre nem tudok mit írni.
Végeztél?
Még távolról sem, baszki!
Miért, hagyjam abba?
Ne, Malcolm. Folytasd!
Miért?
Mert bírod az ilyet?
Tudod te, milyen zakkant vagy, Marie?
Tiszta vagy, de ezt még nem tudtad helyretenni.
Miért imádod, ha bántanak, ha trauma ér, ha élveboncolnak?
Nem normális, egészséges,
és a kapcsolatunkat minden ízében áthatja.
Ahogy beszélünk, ahogy veszekszünk, ahogy dugunk.
Jártam már zűrös csajokkal, Marie.
De egyik sem élvezte ennyire azt, ha lealacsonyítják, megalázzák.
És őszintén,
én erre nem lennék büszke.
Úgyhogy hagyd abba a vigyorgást, mert úgy nézel ki, mint egy bohóc!
Most van min gondolkodnod.
Tudod, mire jöttem most rá, Marie?
Nem a létezésedet akarod indokolni.
Nem erről van szó.
Hanem arról, hogy ijedt vagy és önző,
és muszáj engem is lerántanod.
Megkérdőjelezi minden tettemet.
„Középszerű vagyok?”
„Képes vagyok erre nélküle?”
„Nem is tudom. Inkább megkérdem Marie-t. Talán ő tudja a választ.”
„Hol van Marie? Ő kell!” Ennyi.
„Hová tűntél, Marie?
Láttad az alakítást? Mit szólsz?
Neked tetszett? Nekem is.”
Nehogy bízzak a saját véleményemben, és ne legyen szükségem rád.
Erről van itt szó.
A kirohanásod a hazug filmekről.
Neked indok kell, hogy szükség legyen rád,
mert ha nincs szükségem rád, akkor mi a francnak vagyok veled?
Kontrollálni akarsz,
mert el sem tudod képzelni, hogy azért vagyok veled, mert szeretlek.
Egyszerűen csak szeretlek.
Nincs szükségem rád.
De szeretlek. Van valaki a bolygón, aki csak úgy szeret.
Szeretem a gondolkodásodat, Marie.
Tényleg.
Szeretem, ahogy a világot látod.
Szeretem a gondolkodásmódodat.
Az ösztöneidet.
És kurvára hálás vagyok neked,
mert mindaz, amin keresztülmentél…
az tett olyanná, amilyen vagy.
A lány, akit szeretek, akit dugok,
akivel hajnali 2-kor fent vagyok
életem legfontosabb estéjén, mert engesztelhetetlen.
És őrült.
És sajnálom. Tényleg.
Bocsánatot kértem, te is tudod…
vagy ezerszer. Tudom, hogy elcsesztem.
De amikor hazaértünk,
semmit nem akartam, csak ünnepelni veled.
Marie-val, a csajommal, életem szerelmével.
Tudod, Imani melyik részét mintáztam rólad?
A végét.
Amitől tragikus az egész. Azt a részt…
ahol ő…
Gyűlöli önmagát a bűntudat és a szégyen miatt.
Nem képes beengedni a jót.
Ezt a részét mintáztam rólad.
Hogy képtelen felfogni,
van valaki a világon, aki egyszerűen csak szereti őt.
Pedig ő nem szereti önmagát.
Ez vagy te.
Ez a rész nem fikció.
Visszaszoksz a cigire?
Szabadulj meg tőle
- Szabadulj meg tőle - Ó, nem
De én szeretem
Picsába!
A kurva életbe!
Baszd meg!
A kurva anyádat! Baszd meg!
- Mi van? - Fent van az LA Times-kritika!
- Mit ír? - Nem tudom. Kibaszott internet!
- Jót ír? - Várj!
- Ki küldte át? - Senki. Megláttam.
- Hogyhogy nem küldték át? - Várj! Most tölt be.
Mi a címe?
Most elő kell fizetnem? Baszki, ez komoly?
Mikor tették fel?
1 dollár 99 havonta, baszd meg! Húsz perce!
És senki sem küldte át neked? Az hogy lehet?
Baszki! Hol a kurva pénztárcám?
Nincs elmentve a bankkártya a telódra?
- Nincs! - Miért?
- Mert nem bízom benne! - Ez komoly?
- Marie, állj le! - Bocsi. Oké.
Az a hogyishívják írta?
- A fehér csaj? - Aha.
- Igen. - Akkor biztos jó kritika.
Remélem, baszki! Hol a kibaszott pénztárcám?
A hálóban nézted?
- Mi? - A hálóban nézted?
Igen, néztem a hálóban!
Oké. A pulton?
A pulton is néztem, bassza meg! Hol a picsában…
Megvan!
- Megvan? Hol volt? - Mindegy.
Baszki! Hol a picsában van a telóm?
- Malcolm! - Hol van?
- Malcolm! - Mi van?
Itt van. Nyugi!
„Kritika az Imaniról.”
„Ez a bámulatra méltó film
az egészségügy és a rasszizmus kettős iszonyatát vizsgálja
Malcolm Elliot lázadó, pörgős első rendezésében.”
Gyűlölöm ezt a nőt! Ki akar megnézni egy ilyen filmet?
„Bámulatra méltó,” ezt hallottam.
- A „pörgőst” nem? - Azt is.
„Mint a nyitó Steadicam-snitt.” Az egy fárt, idióta!
„Egy dolgot tudunk biztosan Imaniról,
a karcsú főhősnőről: a saját útját járja.
Ő diktálja a hangnemet, a hangulatot.
Bár elvonók és kórházak lakója,
ahogy a cím is mutatja, ez az ő filmje,
az ő világa, az ő territóriuma. Aztán történik valami.”
Ha a fehér duma ritmusából nem jöttél rá,
egy fekete filmről van szó.
Oké. A szinopszis. Uncsi, uncsi.
Onnan tudja, hogy 35 millisre forgattuk,
mert elmondtam a premieren.
„Pozitív…”
„Szívfájdító, felejthetetlen jelenet:
Imani túladagolja magát a kínai piacon,
itt válik egyértelművé Elliot célpontja.
Az amerikai egészségügy bánásmódja a színesbőrű nőkkel.
E pillanatban az LA Times
összes fekete előfizetője felhördül:
„Akkor mi a fasznak nézzem meg?”
Attól, hogy nem fehér a főszereplője,
a film még nem politizál.
- Miért baj, ha politizál? - A politizáló filmek fárasztók.
Imádod őket.
Azokat nem, amiket a csaj az LA Timestól annak tart.
A Szemet szemért-et tuti imádja.
Amikor készült, a politika nem volt menő. Ettől volt forradalmi.
„Imanit kényszergyógykezelésre
kötelezik, mondván,
veszélyes önmagára és másokra,
egy szívet tépő jelenet után egy körömollóval…”
„Egy jóindulatú orvos felügyelete alá kerül,
alakítója… a tévésorozatból ismert…”
„De Elliot ismerős vizeken jár,
és zseniálisan rombolja le a fehér megmentő toposzát.”
Kezdi. Ez a kibaszott ostoba…
„Később, amikor Imani…
az exe lakásán egy adagért könyörög,
Elliot kis látószögű objektívre vált.” Ugyanaz az objektív!
„Klausztrofóbia…”
„Megkérdőjelezhető a rendezői szándék,
amely ilyen hosszan kéjeleg a fekete főhősnő traumájában.
Jobb sugallni, mint ábrázolni.
Ha nem is a mértéktartás miatt,
hát azért, hogy jelezze, elhatárolódik
a színesbőrű nők elleni genderalapú erőszaktól.”
Mi ez, bassza meg? Szórakozol velem?
A következő mondat! Ó, baszki!
Azt írja, „igazi remekmű”. Egy igazi, kibaszott…
Képtelen vagyok tovább olvasni ezt az agyatlan szart!
Hogy képes az LA Times egy ilyen elbaszott féleszűt alkalmazni?
Először zseniálisan rombolom le a fehér megmentő toposzát.
De hát megmenti!
Az orvosnő meg akarja menteni,
akkor hogy a faszomba rombolom le? Mi?
Megmondjam? Mert fekete vagyok!
Ha fehér lennék, azt írná, bedőltem a toposznak.
De mert férfi vagyok, leírhatja azt,
hogy kéjelgek a nő traumájában.
„Jobb sugallni.”
Mi a fasz? Miért? Mert Taylor levette a felsőjét?
Nyilván úgy gondolja, nem volt szükséges a meztelenség.
Semmi sem szükséges!
Semmi a világon!
Mozgás, jelenetbeállítás, világítás, film a digitális nyersanyag helyett.
Ez a snitt ide, ez oda.
Nagytotál… Ez mind nem számít! A lényeg az, mit akarsz.
De mielőtt megírta ezt a bárgyú, kretén kritikát,
ugyanaz volt a gondom vele, mint most, hogy elolvastam
ezt a kibaszott, köcsög cikket!
Ez a nő nem a filmet nézi.
A gondolatokat, a mesterségbeli tudást, az érzelmeket.
A filmnek nem muszáj üzenetet hordoznia!
Szív kell bele és feszültség.
Ezek az idióták tüntetik el a misztériumot a világból,
mert mindent muszáj szájba rágniuk, elmagyarázniuk.
És rettegnek mindentől, ami veszélyes lehet,
próbálják befolyásolni a kultúrát.
Ez a hülye liba nem írhatna cikket az LA Timesba, baszki!
A helyi kábeladón kéne a mosolygós napocskát tartania,
mert nem több egy kibaszott időjósnál!
Vagy időjósnőnél.
Mindegy.
Kibaszott… ostoba…
Malcolm!
Mi van?
Igazi remekműnek nevezte.
Leszarom!
Én legalább következetes vagyok!
Nem fogható minden az identitásra.
Nem rombolhattam le egy toposzt, mert fekete vagyok,
ha a másiknak meg bedőltem, mert férfi vagyok!
Az identitás folyton alakul.
A férfi nézőpontja akkor is létezik, ha a rendező meleg?
Milyen mértékben? És ha aszexuális?
Mi van, ha épp nemet vált, csak nem tudjuk?
Csak utólag lehet végiggondolni, mit jelent az egész!
A két zsidó pasas, Ben Hecht és Selznick
miért tökölt annyit az Elfújta a széllel, baszki?
Nem értem, miért forgatta le Billy Wilder a St. Louis-i lélek című filmjét,
miért dicsőítette azt a rohadt náci Lindberghet?
Miért imádta Ida Lupino a film noirt és az erőszakos pasikat?
Ed Wood miért hordott női bugyit?
Női bugyit hordott és űrlényekről forgatott B-kategóriás filmeket.
Elaine May-t vonzották az érzelmileg sérült férfiak.
Vajon önmagát látta bennük?
Gyűlölte, de a munkája által meg akarta ismerni őket?
Barry Jenkins nem meleg, ettől egyetemes érvényű a Holdfény?
George Cukor meleg volt, ezért értette jobban a nőket?
Mind rejtély, ez a lényeg!
Mi hajt egy filmrendezőt? Mi hajt egy művészt?
Pontecorvo, ez a kurva gazdag olasz zsidó faszi…
Miért érzett olyan rokonszenvet az algériai muzulmán gerillák iránt,
hogy leforgatta Az algíri csatát?
Egy klasszikust, baszki! Ezt mondd meg!
Meg tudod mondani? Hülye fehér picsa!
Meg tudod mondani? Nem, mi? Hogy miért? Mert senki se tudja!
Ki a fasz tudja? Miért pont úgy forgattam le azt a jelenetet?
Mert heteró férfi vagyok?
Mert nem érint meg az erőszak,
vagy mert úgy hiszem, a trauma látványa a filmvásznon
a nézőt is a trauma átélésére készteti?
Ez a művészet, a film misztériuma.
Mi hajtja az illetőt, hogy alkosson, mondjon valamit?
Lehet kritizálni ezt a rendszert, ami, mint minden rendszer,
kibaszottul fehér,
a mi szakmánk esetében pedig fehér és hímnemű!
Az istenit neki!
Eddig vártam, kérdezgettem:
„Hol vannak a fekete rendezők?
Mert kurvára elegem van a brit kisfiúkból,
akik érzelemgazdagon próbálnak felülemelkedni önmagukon,
hogy megmentsék a királynőt Hitlertől!”
Egyet kérek csak, baszki!
Tiltsanak be minden filmet, aminek utószava van!
És egyenesbe jövünk, baszki!
De ilyen szart leírni? Ilyen baromságot?
Beskatulyázni embereket, mert nem szereted a filmet,
nincs agyad a forma, a médium, a technika kritikájára!
Nincsenek szavaid az érzelmek leírására,
mert attól rettegsz, kevesen olvassák,
vagy attól, hogy neked támadnak!
Baszódj meg, mert gátat szabsz annak, hogy egy művész
beleálmodja magát mások életébe! Duplán baszódj meg!
De egy szúrós kaktuszfarokkal!
Akkor is, ha félresikerült, ha ennél jobbat is tudnál!
Miattad gyártanak áporodott,
ártalmatlan, nyálas, ócska szarságokat!
Te vagy az oka! Nem én! Te!
Merésznek kellene lenni, bassza meg! Vakmerőnek!
Mindenkinek, baszki!
Teli tüdőből kellene kiabálniuk!
Hé, Karen! Hé, Al!
Hallom, mit beszéltek, és leszarom!
Mert nem lesz jobb, amíg fel nem lázadnak a purista,
moralizáló, konvencionális kamu ellen, ahogy Spike Lee
lázadt a fehér rendszer ellen a Szemet szemérttel!
Normál esetben a halálát kívánnám
annak, akinek ennyire nincs fantáziája.
De inkább imádkozni fogok, baszki,
ahogy a mamám tanított, hogy kapjon ínhüvelygyulladást,
görcsöljön be a keze,
és többet ne tudjon ilyen agyament faszságokat leírni!
Te jó ég!
Szóval ez van, ha jó kritikát kapsz?
Őrült vagy, baszki!
Elment az eszed.
Komolyan, Malcolm, te tényleg őrült vagy.
Tudom. Csak… Belefáradtam a vitába, Marie.
Önmagaddal vitatkoztál.
Talán te vagy az első író
a történelemben, akinek gondja van a kritikusokkal?
Nyilván nem.
Nyilván nem, mert mindig ugyanaz a duma.
És? Filmet rendezel,
de senki nem mondhat rosszat róla?
Ne már!
„Jaj, ne! Valaki rosszat írt a filmemről!”
Persze, a lusta kritikusok kapják be!
Malcolm, nem fazekas vagy, oké?
Hanem filmrendező, és a film a világon a legkapitalistább,
leginkább mainstream művészeti ág.
Mindegy, hányszor nyilatkozta le Taylor
az E! Newsnak, hogy kommunista.
- Hogy mi? - Vagy maoista.
- Ne már! - Valami ilyesmi.
Beszélhetett a javak újraelosztásáról,
a haladásról.
- A film promózása közben? - Az egészségügy…
- Amire 15 dollár a jegy? - Jó.
Az E! Newsnak.
Az Entertainment Tonightnak.
És nem érted, miért ír a fehér csaj
a mentális egészségügyről.
Azért, mert…
Ő… Baszki, igazad van!
Ugye?
Bizony.
Sajnálattal közlöm, hogy…
a filmiparban nincsenek radikálisok.
- Taylor elég radikális. - Kamu. Csak a tévében játssza.
Miről beszélsz?
Kurvák és stricik vagytok.
- Te lekurváztál? - Le én.
Menj a picsába!
Mert az vagy! Nem? Nincs ezzel semmi baj.
Azért akarsz okosnak hangzani,
hogy kompenzáld a tényt: kurva vagy.
Ahelyett, hogy megértenéd…
hogy a kurvák világa már csak ilyen.
Egy színésznő 2000 dolláros ruhában a szocializmusról
hadovál a vörös szőnyegen,
mert fél beismerni,
hogy csak egy színésznő, baszki!
Pedig nem szégyen.
És az összes szórakoztató műsor
az ő csatakiáltásaival, forradalmi hevületével van tele.
Nem azért, mert fontos nekik az üzenet.
Hanem mert tudják, hogy a felháborodás jól eladható.
Az hozza a legtöbb kattintást.
És ti hülyék ezt mindig beszopjátok.
Senkit nem érdekel a mondanivalótok.
Senkit.
Abból éltek, hogy jelmezbe öltöztök.
Ez a kurvatempó csakis Amerikában lehetséges.
Ebben mind bűnrészesek vagytok.
Vágod? Úgyhogy ne pattogj! Kurválkodj csak tovább! Nincs ezzel baj.
Malcolm, egy remek kritikát kaptál, egy lábjegyzettel.
Mindjárt elsírom magam, baszki!
Szóval kurva vagyok?
Abszolút.
- Szeretlek. - Ne manipulálj!
Oké.
Oké. Van egy tervem.
Imádom, ami most zajlik.
Atyaég! Ezt egész éjjel…
akarom csinálni.
A terv a következő.
Én most kimegyek…
a fürdőszobába…
- mert pisilnem kell. - Jó.
- Nem baj? - Nyugodtan.
Maradj pozitív! Csak vidám gondolatok!
Maradj így! Ne mozdulj! Gyönyörű vagy.
- Maradj így! Jó? - Jó.
- Itt maradsz. - Oké.
Szia!
Uramisten! Ajjaj…
Malcolm!
Igen?
Kérdezhetek valamit, és válaszolsz,
anélkül, hogy lealáznál?
Igen.
Miért nem rám osztottad?
Eredetileg nekem írtad a szerepet.
Akkor miért nem rám osztottad?
Szóval erről szólt ez az egész mai este?
Nem.
- Kamuzol! - Nem erről.
- Hazudsz! Erről szólt. - Nem hazudok.
Egy ponton úgy volt, hogy közösen csináljuk meg a filmet.
Nem tudom, mikor változott a terv.
Mikor és hogyan, csak azt, hogy ott voltam a nézőtéren.
És az jutott eszembe: „Basszus!
Én nem akartam ennyire kiadni magamat.”
Nem akarok belemenni, miért Taylort választottad,
de te annyira tudsz küzdeni!
Küzdöttél, hogy leforgathasd a filmet,
úgy, ahogy te akarod. Értem miért nem küzdöttél?
Mert jó lettem volna benne.
Tényleg.
Talán jobb, mint ő.
Hát itt van.
- Mi? - Az igazság, baszki!
Az egész estét azzal töltöd, hogy mindent tönkreteszel,
hogy a végén kiderüljön, csak irigykedsz.
- Nem irigykedem. - De.
- Nem irigykedem. - Dehogynem!
Ez egy mélyebb érzés.
Nem irigység.
Ne már, Marie! Ne szórakozz!
Én többé nem mondhatom el a történetemet.
Nem önthetem formába ezt a kibaszott káoszt, ami bennem van,
mert te már megtetted!
Te és Taylor.
Tudom, hogy nem csak az enyém.
Tudom.
Tudom, hogy kettőnkkel történt.
Annyi a különbség, hogy te képes voltál a sok rondaságból
valami szépet létrehozni.
Valami jót.
Valamit, ami…
megindítja az embereket.
De én nem tudok szabadulni tőle.
Igaz.
Olyan jó lett volna, ha együtt csináljuk meg!
Ha igazán őszinte akarok lenni, igen…
én jobb lettem volna.
Mert én megtapasztaltam.
Átéltem.
Nem csak én lettem volna jobb, de a filmed is.
Abbahagytad a pályát.
Meglett a pénz, hívtalak a próbafelvételre.
Igent mondtál, de vonakodva. Tehetséges vagy, de ez kevés.
Nem elég. Akarnod is kell.
- Ezt a szerepet akartam. - Lófaszt akartad.
Meg se próbáltad, ez a jéghideg valóság.
Az ösztön, ami ott él Imaniban, benned,
arra, hogy önmagad ellen dolgozz,
nem tűnt el.
- Nem próbálkoztam, mert te nem akartad. - Az áldozatot játszod.
Most az jön, érezted, nem téged akarlak, így nem próbálkoztál.
Elviselhetetlen vagy, baszki!
A kurva életbe… Te hamis, csaló, tolvaj szélhámos!
Azért nem akartál engem, mert osztozni kellett volna a sikeren!
Nem te lennél a film egyedüli alkotója.
Túlmutatna rajtad és a zsenialitásodon,
mert ha rákérdeznének, én megmondanám: „Igen, ez velem történt.”
Mindenki azzal jönne: „Ki itt a tehetség, a pasi vagy a nő?”
Ha ezzel kell áltatnod önmagad, csak tessék!
A birtoklásról van szó.
Azt az illúziót akarod kelteni,
hogy a film nem együttműködés.
Te irányítasz, más csak az utasításaidat követi,
mert ha én játszanám, ha autentikus lenne, miattam,
nem lehetnél ilyen kurva nagyra magaddal!
Ezért nem köszönted meg nekem.
- És ezért nem rám osztottad. - Hitelesség.
- Bizony. - Ez a nap szava, mi?
Végig ezt hallgattam. „Milyen hiteles rendező!”
„Ez egy hiteles film.”
„Hiteles a hangvétele.”
- Miért imádják a szót? - Miért?
Nem tudják, mitől jó valami.
A hitelesség a kulcs.
Naná, mert csak ennyit tudsz nyújtani.
- Amit bárki más. - Csak ezt tudom nyújtani.
Ez az egyetlen, amit azok, akik szart se tudnak
a filmezésről, nyújtani tudnak…
Nincs mit nyújtanom neked.
A szakmáról lövésük sincs, de imádnak a hitelességről pofázni.
Szart se tudnak!
Az Aranypolgár, az Életünk legszebb évei…
Ez kurvára nem érdekel senkit!
Hitelesség! Ne bassz! Ahhoz bezzeg rohadtul értenek!
A hitelesség nem számít, a saját nézőpont sem…
Mert neked nincs olyan!
Nem a valóság visszaböfögése az érdekes!
Hanem a valóság értelmezése!
Hogyan viszonyulsz hozzá, mutatod be,
mit árulsz el róla.
A saját perspektívádból.
Lejegyezni egy beszélgetést vagy tartani a kamerát,
az egy szaros YouTube-videó!
- Az vallomás, memoár. - Oké.
Ezerszer láttuk, hallottuk.
A saját élményed, életed, küzdelmed kurvára nem számít!
Drogos voltál, uncsi! Túladagoltad magad, senkit nem érdekel!
A lényeg, hogy az érzelmeidből,
ezekből a pillanatokból moziélmény keletkezzen.
Tudod, mit? Sok szerencsét!
- Gyűlöllek! - Én is téged!
- De én jobban! - Én még jobban!
Kurvára gyűlöllek!
Kibaszott seggfej!
Ez elmebeteg, baszki!
Mit művelsz? Tedd le a kést, légyszi! Marie!
Emlékszel az antidepresszánsra, amit szedtem?
Már nem szedem.
Nem vagyok jól. Nagyon nem!
Sosem voltam teljesen tiszta.
És nem is akarok leszokni.
Szar alak vagyok.
Folyton hazudok.
Megcsaltalak.
A barátaiddal dugtam.
Istenem, úgy érzem, megőrülök!
Loptam anyádtól.
És tudod, mi az igazán elbaszott?
Hogy nem érdekel.
Nem bánom.
Mert megérdemlem.
Mondd meg, hol vannak a tabletták!
Mondd meg!
Tessék, Malcolm, ezt nevezik hitelesnek!
Miért nem a próbafelvételen csináltad ezt?
A legszörnyűbb, legproblémásabb, legmakacsabb, legundokabb nő vagy,
akit ismerek.
Hol legszívesebben levágnám a fejed,
hol meg összecsókolnám azt a gyönyörű kis pofádat.
Kurvára szeretlek.
Szeretlek.
- Összeházasodunk? - Nincs kedvem.
Pár esküvőnk és válásunk úgyis lesz,
úgyhogy akár bele is kezdhetünk.
Nem.
- Nagyon be vagyok indulva. - Én nem.
Hülye pszichopata!
Ez az őrület rólad és arról az egy jelenetről szól,
amiben szerinted űberelnéd Taylort,
és egy életre elültetted bennem a kétséget:
lehetett volna jobb a film.
- Igen. Pontosan ezt csinálod. - Nem.
- Hülyeség. - Nem.
Zseniális!
Tudod, miért érdekes, hogy a csaj az LA Timesban
pont az a jelenetet pécézte ki?
Kit érdekel, Marie?
Mindig mondtam, hogy azt a jelenetet bírom a legkevésbé a filmben.
A forgatókönyvben a legjobb.
Nem beszélhetnénk erről később?
- Szerintem fontos. - Könyörgöm!
Utólag belegondolni, mi az oka.
- Szerinted nem? - Nem.
Nem akarom feltárni a misztériumodat, csak kíváncsiságból.
Hogy, nem is tudom, jobb művész lehessek.
Kimerítő vagy.
Hetvenévesen is az leszel, vagy inkább kimerült?
Attól függ, te hol vagy.
A fehér csajjal élek az LA Timestól,
mert ellene győzni tudok a vitában.
Csak elgondolkodtam, én miért képzeltem el olyan másként azt a jelenetet.
- Nem tudom. Milyennek képzelted el? - Kevésbé nyersnek.
És? A pasas nem támad Imanira? Úgy volt megírva.
De, rátámad. Csak szerintem Taylornak nem kellett volna levennie a felsőjét.
- Miben más? - Látszik a melle.
- És? - Szerintem ezzel szexualizáltad őt.
Ha most lekamerázlak, azzal szexualizállak,
vagy épp ez van rajtad péntek éjjel?
Nem lóg ki a mellem.
De egy gyorsétteremből kidobnának ebben.
- Egyébként is Taylor ötlete volt. - Naná.
Nézd, nyersebbé tette a szituációt. Oké?
Az is eszembe jutott…
vajon más lett volna ez a jelenet, ha te nő vagy?
Igen, de az egész filmet máshogy forgattam volna le,
mivel az nem én lennék, hanem egy nő.
Teljesen másfajta érzékenységgel.
De egy film nem értelmezhető okosan
az ember megfoghatatlan, mégis hipotetikus identitása alapján
nem meghozott trilliónyi döntés tükrében.
Csakis a konkrét döntések alapján.
Nem Taylort védem, nem tartom nagy gondolkodónak.
Jó. Mert egy idióta.
Csak azt kérdem… jobb lenne a film, ha van benned
egy csipetnyi nőiesség?
- Ki nem szarja le? - Én.
Én, mert elgondolkodtam, vajon a csajnak
ugyanaz-e a problémája veled
rendezőként, mint nekem társként?
Hát…
A lényeg az, hogy a fehér picsa szerint mesterművet alkottam.
Már tetszik a kritikája?
Egy remekművet látsz magad előtt, csajszi!
Viccelsz, de én nem.
Kár, mert én tényleg nem akarok tovább vitatkozni erről.
Ha belegondolok, az ő problémája az enyém is.
- És mi az? - Hogy veled vagyok. Nem hagytalak el.
Nem érdekel a többi film.
Melletted állok. Veled vagyok, erre te…
Túlfeszíted a húrt, de kurvára.
Ne már!
Nem, ez egy veszekedés, talán az eddigi legdurvább,
de ahelyett, hogy érvelnél, azt mondanád, nem rólad szól,
ez több ember ötvözete,
inkább kéjelegsz a dologban. Megforgatod a kést,
és olyan képeket ültetsz belém, amiket sose fogok elfelejteni.
Mi van?
Kiki.
Kiki!
- Dühös voltam. És? - St. Louis mellől.
- Egy szív alakú kádban? - Dühös voltam.
Gusztustalan vagy. Malcolm!
Akkora idióta vagy, te tényleg! Győzhettél volna enélkül is.
Az elmondottak 20%-ával is győzhettél volna,
de te nem bírsz magaddal. Egyszerűen ilyen vagy.
Mert ha engem valaki megkúr egy Marriott tetőtéri lakosztályában,
egy szív alakú kádban,
egy kurva szót se szólnék róla.
A barátaimnak se mondanám el,
nem dobnám be egy veszekedés során.
Tudod, miért? Mert engem
jobban bántana, mint téged.
Ez egy szar ügy, tudod, Malcolm?
Mert nagyon élveztem a szexet veled.
Úgy 15 perccel ezelőttig
a kapcsolatunk azon aspektusa volt, amire egy szavam se lehetett.
Az utolsó bűnös szenvedélyem a cigi mellett.
De neked muszáj volt túl messzire menned…
Ne csináld!
És tönkretenni a dugás minden örömét.
Eldurvult a vita, oké? Egy ilyen veszekedés…
Nem támogatta meg az érvelésedet. Csak kurva gusztustalan volt.
És az jutott eszembe: „Nem hiszem el, hogy védekezés nélkül szexelek
ezzel az undorító, mocskos vadállattal,
ezzel a barommal, bassza meg!
Mert az vagy. Egy mocskos disznó.
Oda szarsz, ahol eszel. Disznó vagy, nem ember!
És azt hiszed, vicces, baszki.
- Mi ez a melodráma? - Nem az.
Csak mert a fehér csaj az LA Timestól közös ellenség,
azt hiszed, minden meg van oldva.
Gondold át, köcsög! Nincs megoldva.
A csaj az én lelki testvérem. Komolyan mondom.
Mindketten menekülünk
a te agresszív, faltörőkos-személyiséged elől.
Mivel társként és filmrendezőként megvannak a magad korlátai,
mindketten fedezéket keresünk.
Nincs bennünk sok közös, de kurvára hasonló a helyzetünk.
Te beszélsz, Marie?
A világ legelvadultabb, legbizarrabb figuráival
kúrtál vagy jártál.
Egy, nincsenek igényeid, ami intő jel.
Kettő, nincs zsánered, ez is intő jel.
Három, nem vagy diszkrét.
Ezért aki ismer, tudja, veled vigyázni kell,
és ennek hangot is ad.
Azért van különbség.
Én nem lóbálom a farkamat és dicsekszem, hány helyen járt.
Nem érdekelnek a részletek.
Nem kell tudnom, mi minden történt,
mielőtt eljutottál hozzám. Itt vagy.
Feltétel nélkül szerettelek. Hogy miért?
Mert értékelem a misztériumot.
Az ismeretlent. Ez tartja fent egy kapcsolat feszültségét,
kényszerít, hogy a legjobbat adjuk.
A „mi van, ha”-faktor.
Mi van, ha valaki jobban szerette, mint én?
Aki okosabb, kedvesebb.
Aki szopással ébresztette, ágyba vitte a reggelit.
Mi van, ha nem én vagyok élete legjobb csaja?
Mi van, ha másról ábrándozik?
Akivel jobban lehet beszélgetni, van csípője és még segge is,
nem ilyen piszkafa?
Tudok egy keveset arról, milyen nő az eseted.
Annyit azért nem, hogy lebénítson a bizonytalanság és a kétség.
Ezért minden nap, amikor felkelek,
beszélek veled, felveszem ezt a rohadt jelmezt,
és megfogom a kezed,
életed legjobb csaja próbálok lenni.
Ezért amikor kiderül, hogy a versenytársam Kiki…
- St. Louisból… - Kezdődik.
…egy szív alakú kádban, akkor már nem töröm magam annyira.
Minden szart előrángatsz.
Nem tudom, hová mész, de még nem végeztem.
Kurvára nem.
De ez arra is ráébresztett, hogy te azért nem vagy féltékeny,
mert neked nem fontos ez a misztérium, igaz?
Azért nem értékeled,
azért nem gondolsz bele, veled-e a legjobb dugni,
te vagy-e a legtehetségesebb pasim,
a legkedvesebb, a legokosabb,
mert számodra elképzelhetetlen,
hogy létezik a világon érdekesebb ember nálad.
A kíváncsiságod hiánya csak a nárcizmusod, a megalomániád,
az egoista világlátásod folyománya.
Sosem kételkedsz magadban,
sosem tetted még fel a kérdést: „Hogy lehetnék jobb társ?”
Te így vagy jó. Készen vagy.
A férfi, akit itt látok magam előtt, nem lesz ennél jobb.
A kádban ültem,
és azt ordítottad, eltörsz, mint egy gallyat.
Ez a legjobb és a legrosszabb, aki a kapcsolatunkban leszel.
Ezért feledkezhetsz meg rólam a köszönőbeszédedben.
Mert nem félsz attól, hogy hazajövök, és azt mondom…
„Képzeld, ma este elveszítettél. Elég volt. Lelépek.”
De ha mindenkin folyton úthengerként hajtasz át,
a végén egy fiktív valóságban találod magad.
Nézz rám!
Már csak én maradtam talpon.
Én vagyok az utolsó, aki a szemedbe mondja, hogy szedd össze magad.
Ha nem miattam, a munkád miatt.
Ha ez egy film lenne, kapaszkodnál belém, mint a mentőkötélbe.
Mert mi eddig az voltunk egymásnak.
Az voltam neked, és te is nekem, a találkozásunk napjától fogva.
Amióta túladagoltam magam a piacon, amióta bevittél az elvonóra.
Amióta olvastam a forgatókönyvedet
rólam, rólunk, a kapcsolatunkról.
Arról, hogyan tette tönkre a drog
a szerelmünket.
Csak egy „köszönöm” kellett volna ma este. Ennyi.
Semmi több.
„Köszönöm, Marie. Köszönöm, hogy szeretsz.
Hogy jobbá teszed az életemet, helyrehozod a sajátodat.
Hogy végignéztél 100 vágott verziót, elolvastál 100 vázlatot.
Köszönöm a jegyzeteidet, a tapasztalatodat, a türelmedet,
a hitelességet, ami a filmnek kölcsönzöl. Köszönöm.
Köszönöm, hogy drogfüggő voltál, és hogy leszoktál.
Köszönöm a hülye apróságokat, hogy vettél vécépapírt meg tejet,
és megszervezted a költözést. Hogy foglalkozol azzal,
ami nekem eszembe se jut.
Hogy főztél nekem kávét.
Hogy felvidítottál.
Köszönöm a jó szexet és az öleléseket.
Hogy kimostad a ruháimat, elmentél ma este az öltönyömért,
sajtos makarónit készítettél nekem, a hálátlan köcsögnek,
miután elfelejtettem köszönetet mondani.
Köszönöm a hibáidat…
hogy elbűvölsz, hogy életet adsz.
Köszönöm, hogy szeretsz.
Hogy túlteszed magad ezen, hogy továbblépsz, hogy ilyen vagy.
Köszönök mindent, amit elfelejtek megköszönni…
és köszönöm, hogy állati szexi vagy ebben a ruhában ma este.
Jó fényt vetsz rám.
Jobb emberré válok általad.
Köszönöm, hogy megérted,
nem mindig tudom kifejezni az érzéseimet,
inkább a munkámban mutatom meg, mint az életben.
Köszönöm, mert…
tudom, nem mindig jó érzés, és remélem, te el tudod fogadni ezt.
Köszönöm.
Tudom, néha érzelmi analfabéta vagyok,
de örülök, hogy nem haragszol rám emiatt.
Köszönöm…
hogy a legjobbat feltételezed.
Szeretlek, Marie. Mindig szeretni foglak, én kicsi Marie-m!
Köszönöm.
Tiszta szívből köszönöm.”
Szeretlek, Marie.
Ne haragudj!
Köszönöm.
Szívesen.
Marie!
A feliratot fordította: Csonka Ágnes