NETFLIX UVÁDÍ
Sluší ti to.
Co?
Říkám, že ti to dnes moc sluší.
Neslyším tě!
Říkám, že ti to dnes moc sluší, lásko.
Díky.
Lásko!
Jsem trochu líznutej. Protože život je fajn.
- Zmákli jsme to! - Co?
Napsal jsem, režíroval a uvedl film,
kterej dneska divákům vyrazil dech.
Vidělas to? Vidělas ty lidi?
Vidělas je?
Vidělas ty diváky?
Vytřel jsem jim zrak.
Posledních osm minut bulili,
a když šly titulky, byla to bomba.
Jako by vybuchla bomba.
Je to fajn pocit.
Pořád tomu nemůžu uvěřit.
Pak jsem mluvil snad s šesti kritikama. S šesti nebo sedmi.
Byli na mě celí žhaví.
Chápeš?
Ten běloch z Variety to žral a ten z IndieWire taky.
A co teprve ta běloška z LA Times.
Opakovala, že jsem novej Spike Lee,
novej Barry Jenkins, novej John Singleton.
Kouknu na ni: „A co novej William Wyler?“
Bylo vidět, jak přemýšlí, jestli byl William Wyler černej.
A pak si uvědomila, že to je taky rasistický.
Celá zrudla. Bylo to k popukání.
Marie, byla to sranda.
Zakoktávala se a blábolila:
„Váš film byl tak dojímavý.
Malcolme, vzalo mi to dech. Panebože, Malcolme.“
Pořád jen „Malcolme, Malcolme“.
Bílí se fakt vycajchnovali.
Ale bylo zajímavý,
protože jsem černej režisér
a hlavní hrdinka je černoška,
jak se mě snaží politicky zaškatulkovat,
i když je to film o holce, co se snaží vyhrabat z drog.
Nemá to lehký, protože je černá?
No jasně!
Ne? To je taky pravda, ale ten film není o rasismu.
Ne. Je o studu, vině a o tom, jak se tomu nedá uniknout.
A otravuje mě, že spousta novinářů
se musí předvádět se svým vzděláním.
Malcolme, tys taky chodil na vysokou.
Ale nejsem akademik. Nevytahuju se.
Netočím filmy pro tři lidi ze svýho ročníku mediálních studií.
Jsem filmař.
Ne?
Jsem filmař, lásko? Jsem.
A chci být vnímanej v širším kontextu.
Nepotřebuju, aby nějakej běloch vykládal,
že je to o rasismu, protože se to právě hodí.
Už vidím ty recenze.
Bude to asi takhle. Tak oni píšou.
„Film je břitkou analýzou hrůz…“
Mají rádi takový slova.
„…hrůz systematického rasismu v péči o duševní zdraví.“
A ne komerční film
o feťačce, co se snaží dát dohromady.
Jsou to šílený pedanti.
Fakt jo. A jasně…
Jste chytrý, jasně. Jste uvědomělí.
Ale nechte nás umělce si s tím vyhrát.
Pohrát si s formou.
Připravuješ scénář o Angele Davisové.
To je něco jiného.
Rozhodl jsem se natočit skutečně politický film,
ale všechno není politika, i když jsem černej.
Angela Davisová by asi nesouhlasila.
To asi ne.
Ale vážně, když natočím podělanej LEGO příběh,
nebude to proto,
abych ukázal že americké impérium je postavené na práci otroků.
Třeba chci jen natočit LEGO příběh.
- Ale nechceš. - To je pravda.
Ale LEGO příběh byla pecka. Byl boží!
A v životě jsi neměl dobrou kritiku.
To je… Máš pravdu.
Stěžuješ si na recenze, které ještě nebyly napsané.
Zase máš pravdu.
Tak přestaň. Vypadáš jako vůl.
Jo.
Ale víš, jak to myslím.
Jo, ale nech si to na jindy.
Jo.
Stěžuješ si na tu holku z LA Times,
protože tě jednou zkritizovala.
Nebyla to jen špatná kritika,
byla hloupá. To je rozdíl.
Tak ať je po tvém.
Srovnává tě se Spikem Leem a Barrym Jenkinsem.
Píše tak průměrně.
Tak jo, nejsi nový Spike Lee ani Barry Jenkins.
- Williama Wylera asi nezná. - Já taky ne.
Už se to vaří? Přinesu makaróny a sýr.
- Ty nevíš, kdo je William Wyler? - Ne.
Natočil Nejlepší léta našeho života.
Bylo to hustý. Ben Hur?
Jeden z nejvšestrannějších filmařů. Na Větrné hůrce.
Chytej.
Prázdniny v Římě.
To je klasika.
Ale ty neděláš do filmu.
Máš pravdu, nedělám.
- Bavila ses dneska? - Bylo to pěkné.
Pěkné.
Celý večer jsem mluvil s milými, usměvavými boháči,
kteří by o mě před měsícem ani nezavadili.
Díval jsem se na tebe
a říkal si,
že jsi nejkrásnější bytost na světě.
A nejvíc sexy.
Nikdo není víc sexy. Anthony to taky povídal.
Nemyslel to špatně.
Myslel to dobře.
Když jsem tě viděl…
s tou brusinkovou limonádou…
jak se usmíváš, štěbetáš…
říkal jsem si, jaké mám štěstí.
- Už jsem tě chtěl mít doma. - To je roztomilý.
Hladit ti zadeček a líbat ho.
Říkat ti, že tě miluju.
Miluju tě, Marie.
Chceš slané máslo?
Chci jen tebe.
Co to bylo?
- Co? - Falešnej úsměv.
- Ale ne. - Přisahámbohu.
Nic to nebylo.
Blbost, mám tě přečtenou. Poznám to.
Třeba mě nemáš přečtenou.
Ne, mám tě přečtenou.
- Celý večer jsem nejedla. - Tím to není.
Je pozdě. Najíme se a půjdeme spát?
Prosím tě, Marie. Nechci se hádat.
Já taky ne. Proto ti vařím sýrový makaróny.
Takže jsi naštvaná.
Ne.
- Jde o to, co řekl Anthony? - Ne.
- Vtípek, že jsi modelka? - Ne.
Neber to vážně. Je starej a z jiný doby.
Neberu to osobně.
- Vážně? - Vážně.
- Tak kvůli Taylor? - Ne.
- Fakt? - Jo.
- Chováš se k ní divně. - Nechovám se k ní divně.
- Jsi bázlivá. - Bázlivá? Fakt?
- Moc toho nenamluvíš. - To je něco jiného.
- Já jen… - Co?
Bázlivá, jako bych se styděla, a ona byla anglická královna?
Tak jsem to nemyslel.
Tak jak?
Je filmová hvězda.
- Bude filmová hvězda. - Ať to nezakřikneš, Malcolme.
Nevím, co pěkného jí říct, tak mlčím.
- Proto ještě nejsem bázlivá. - Všímá si toho.
Fakt?
- Fakt. - Jak to víš?
- Prostě to vím. - Fakt?
Vidí, jak se chováš k ostatním. Jsi výřečná, zábavná.
Jsem prostě dobrá společnice.
Jasně. A to ji znejisťuje.
Co? Že ostatní taky mají osobnost?
Ne. Jde o to, že nejsi přirozená a ona to vidí.
Přežije to.
Tak co tě štve?
Marie, něco tě štve.
Co tě štve?
Marie!
Marie.
Marie!
Marie?
Řekni něco.
To není dobrej nápad. Promluvíme si zítra.
- Jsi na mě naštvaná. - O nic nejde.
Nemůžu spát, když se zlobíš.
Malcolme, zaručuju ti,
že teď si nic kloudnýho neřekneme.
- Jak to víš? - Znám tě.
- Jak to myslíš? - A miluju tě.
Co to znamená?
Nejsi schopen snížit napětí,
když nejde o práci. A i tam jenom někdy.
Proč vždycky, když je něco fajn,
musíš najít něco,
nějakou podělanou pitomost, která to zkazí,
abysme neměli co oslavovat.
- Fakt? Opravdu to chceš? - Jo.
- Dobře. - Tak jo. O co jde?
- O tvůj proslov. - Prosím tě.
To přeháníš.
Vážně ti je každá maličkost dobrá, abys to zkazila.
Zapomněl jsi mi poděkovat. To není maličkost.
Děkoval jsem ti už mockrát.
Víš, že jsem ti vděčnej.
Udělal jsem chybu, tak proč to nafukovat?
- Protože jde o víc. - O co?
O celý náš vztah.
- To nemyslíš vážně. - Smrtelně.
- Vyšiluješ. - Přeháníš.
Ne. Je šílený myslet si,
že to znamená něco víc,
než že jsem ti prostě zapomněl poděkovat.
Děkoval jsi dnes 112 lidem.
Mámě, osvětlovači, agentům, učitelce ze základky,
uvaděčce z kina, kam jsi chodil jako kluk.
- To ne. - Však mi rozumíš.
Nemusíš být kousavá, malicherná a hnusná.
Promiň. Zapomněl jsem.
Opravdu mě to mrzí,
a proto jsem se ti během promítání tisíckrát omlouval.
Ani jsem se nesoustředil na film.
Fakt škoda. Viděls ho jen tisíckrát.
Když jsem se omluvil, pokaždé jsi řekla, že to nic.
Stisklas mi ruku a řekla, že to nic.
Říkalas: „Miluju tě. Neboj, to nic.“
Prostě jsem si to rozmyslela.
Jak si to můžeš rozmyslet?
Je to docela snadný.
A to se ti nezdá šílený?
- Ne. - Fakt ne?
- Ne. - Proč?
Protože v tom kině na tom nezáleželo.
O nic nešlo.
Až pak na večírku, když všichni,
od tvé matky po Taylor za mnou chodili a říkali:
„Asi se trochu zlobíš,
protože ti zapomněl poděkovat, ale víš, jak na tobě visí.“
To řekla Taylor?
Jo. Řekla, ať si to neberu.
Co to znamená?
No vidíš, to jsem se taky divila.
- Nepodvádím tě. - Neptám se.
- Jen… - Neptám se.
- Jen říkám… - Neptala jsem se.
Nejde jen o to, žes mi zapomněl poděkovat,
ale jak mě vidíš.
A jak vnímáš můj podíl nejen na našem vztahu,
ale taky na své práci.
Zvlášť na filmu, který jsi natočil o mém životě.
Víš, Marie…
ty jsi opravdu labilní.
To myslím vážně!
Fakt mám starost o tvoje duševní zdraví!
Jsou tu samozřejmě podobnosti.
Ale Imani nejsi ty.
Něco si namlouváš.
Jak by mohla být Imani založená na tobě?
Fakt?
Řveš a urážíš mě přes celej barák,
protože se musíš nacpat?
- Cože? - „Cože?“
- To nedělám. - Nelži.
- Zrovna sis přidal. - Nepřidal.
Víš, jak je hrozný,
že dokážeš věci tak oddělovat,
že mě můžeš napadat, a přitom se cpát?
- Napadat? - Cpát se mým jídlem.
- Já tě napadám? - Nadáváš mi.
Díky za vyjasnění. To je rozdíl.
Já ti nadávám? Jdi do prdele.
Jestli mi chceš nadávat do bláznů
a ponižovat mě,
aspoň bys to nemusel dělat s plnou pusou.
Co ty na to?
Co na to ta tvá podělaná hlava?
„Ta pizda! To je ale lahoda!
Ta pizda. Je tam ještě trochu?
Klidně bych natočil reklamu na sýrový makaróny.“
Říkej si, co chceš.
Naštvi se, že jsem nepoděkoval, že Anthony vtipkoval
a Taylor řekla bůhvíco…
- Bylo to sprostý. - Je herečka.
Celej večer jste se spolu fotili a usmívali.
- Je hvězda mého filmu. - Na to kašlu.
Být k ní milej je moje práce.
- Ne na můj účet. - Ale jo.
Mysli si, co chceš.
- Na ni bys nezapomněl. - Panebože!
- Ale ne. - Protože je na hlavu.
Ne, protože by vypěnila
a celej večer by ti to dávala sežrat, abys to už neudělal.
Takže nejsi dost ujetá.
Ne. Říkám ti, že celej život
podlézáš a posluhuješ každýmu, jen ne mně.
Agenti, producenti, štáb, herci,
dokonce i vymyšlený postavy ti stojí za víc úcty
a soucitu než já.
A nejdivnější na tom všem je,
že to chápu.
Taylor je v tom filmu skvělá.
Ale když mluvíš o tom,
jak vdechla postavě Imani život,
a ani nezmíníš,
že bez mého života by vůbec neexistovala,
tak je to divný.
Imani nejsi ty.
Dvacetiletá feťačka, co chce skončit.
To je ale náhoda.
Jasně, jaks přestala, mě taky inspirovalo.
- Ve dvaceti? - Jo.
A díky tobě jsem tomu porozuměl.
Jaké to bylo. Ale Imani nejsi ty.
Je založená na spoustě různých věcí a lidí.
Na kom?
Na lidech!
Na jakých lidech?
Na nejrůznějších lidech.
- Třeba na bratranci Rickovi. - Aha.
- Na různých lidech a věcech. - Bratranec.
Víš co, Malcolme?
Mám pocit, že když víš, že o tebe někdo stojí a má tě rád,
tak na něj zapomeneš.
To není pravda.
Zbystříš, až když ho máš ztratit.
- Tak o to jde? - O co?
Tím mi chceš vyhrožovat?
Když se neomluvím, ztratím tě?
Nestojím o omluvu.
- Co chceš? Uznání za scénář? - Nebuď krutej.
Ne, vážně. Celé hodiny mluvíme o práci.
Fakt tě to tak otravuje, že chceš odměnu?
Měl jsem koncept scénáře, než jsem tě poznal.
Nejde mi o uznání za scénář.
Tak o co jde? Co chceš?
Je to krásnej film.
Jsem na tebe hrdá.
Vznikal dlouho a těžce, ale mám jednu otázku.
Byl by ten film tak dobrej, kdybychom nebyli spolu?
Ne.
Nic víc jsem slyšet nechtěla.
Paráda.
Už se nehádáme?
Přijde na to.
Na co?
Jestli mě dokážeš nezranit
po zbytek noci.
Tak špatnej zas nejsem.
To určitě.
Můžu tě políbit?
Ne.
Určitě ne?
Ale já opravdu moc chci.
To je mi jedno.
Nemysli, že mě máš jistou.
To nedělám.
Ale jo.
Promiň.
Teď mě můžeš políbit.
Prima.
Říkám ti, že jsi hajzl, jen když se tak chováš.
Já vím.
A když jsi teď natočil film, který se všem líbí…
svět ti bude žrát z ruky.
Myslíš?
Jo.
Celou noc jsem poslouchala, jak jsi citlivej.
Jak jsi vyladěnej na emoce, jakej jsi romantik.
Že jsi určitě moc milej.
- Cos na to řekla? - Řekla jsem: „No jo, to jo.“
„Když se nechová jako citový vyděrač.“
Jo.
- Ano. - Ne.
Myslíš, že jsi drsná, vyžle?
Jsem drsná.
Složím tě na lopatky, ani nemrkneš.
Život bude snazší, ale taky těžší.
Jak to myslíš?
Nenech si zamotat hlavu.
A neodstrkuj lidi, co tě drží při zemi.
- Jo. - Jo.
Začneš točit falešný filmy o falešných lidech s falešnýma citama.
Pak půjdeš na večeři s tou holkou z LA Times.
- Jo. - Ne! S tou ne.
Budete mluvit o tomhle a tamtom záběru,
co kamera…
To přece víš, ne?
Fakt.
Ani se nenaděješ, a budeš na turné s LEGO filmem.
Mluvit o tom, že je to alegorie o ztroskotání emancipace černochů.
„Původní titul byl…
Čtyřicet kostek lega a mula…
ale studio trochu…“
Směješ se, ale já to vidím. Vážně, jako bych to viděla.
Tví noví kámoši na Twitteru tě budou citovat do zblbnutí,
celí se rozplývat
a říkat: „Takhle vypadá změna.“
- „Je to borec!“ - To je krutý.
A ostatní lidi:
„Co ten černoch otravuje s blbým legem?
Na to nejdu.“
Pak přijdou bojkoty a protesty,
protože politizuješ lego,
ale naštěstí tu bude tvá nová bílá přítelkyně z LA Times.
Vytáhne do boje se svou bělostnou brigádou
jako starostlivá máma
a bude tweetovat horem dolem.
„To je doslova cenzura!
Kdo tu poroučí?
Je naší morální povinností jít na tento film
napsaný a režírovaný opravdovým černo… Chci říct Afroameričanem.“
„Bude to historická událost.
Největší kasovní trhák v dějinách.“
Ani se nenaděješ,
a výrobce hraček na tobě vydělá miliardu dolarů.
- Ano! - Ano!
„Výborně, Malcolme Elliote! Dokázal jste to!
Tady máte pár milionů dolarů a koš s ovocem.
A jen tak mimochodem, nenapadlo vás
natočit film o Angele Davisové s legem?“
Jak napodobuješ bělochy, to je úlet.
- Směješ se… - Bylo to pěkný.
Mohl bys změnit svět.
Neměla jsi nechávat herectví.
Proč, Malcolme?
Kdybys našla postavu,
která by ti dovolila být sama sebou, byla bys úžasná.
No, Malcolme…
bohužel mě nikdo neumí napsat, jenom ty.
Říkal jsem ti, že tě miluju?
Mrzí mě to.
Držet tě
s láskou v náručí.
Když jsi mě potřebovala.
Teď vím, že taky potřebuješ lásku.
Strávím svůj život milováním s tebou.
Zapomněl jsem být tvůj milenec.
A mrzí mě to.
Marie!
Marie.
Marie!
Marie, neblbni.
Marie!
Sakra.
Marie!
Marie, neblbni.
Marie!
Sakra.
Marie.
Marie!
Proboha!
- Kam jsi zmizela? - Čurat.
- Kde? - Venku.
Proč jsi nešla na záchod?
Nevyrostla jsem v domě se zahradou.
- Pořád mě to baví. - Prokrista!
Ty jsi nejzávislejší chlap, se kterým jsem kdy chodila.
Ale zároveň jsi taky nejmíň žárlivej.
Klidně bych mohla viset na nějakým chlápkovi,
ale ty bys v tom nic nehledal.
Přišel bys ke mně a řekl: „Čau, kotě. Co to sakra děláš?
Potřebuju pomoc. Nevzpomínám si na jména těch lidí.“
- A na kom visíš? - O to právě jde. Je to jedno.
Jde o dnešní večer?
Tak trochu.
Tak trochu?
Byla jsem venku na cigáru a ty ses tady
omlouval nějakým tupým způsobem, který ti dával smysl.
Jako by 50 let stará písnička o nějaký jiný holce
nějak vylepšila, jak vidím náš vztah.
Někdo by řekl, že nežárlit je dobrá věc.
- Když to je skoro nezájem, tak ne. - O čem to mluvíš?
Můžeš mě nabádat, abych si zařídila vlastní život,
ale to jsou jen kecy.
Nechceš, abych si žila svůj život,
protože jsi strašně závislej.
Budeme se zase hádat?
- Nebuď citlivka. Nehádáme se. - Jasně.
Fakt ne. Je to jen postřeh.
- Nezačínej s tím. - Proč?
- Opravdu ne. - Proč?
Protože nemyslíš jasně.
- Já myslím, že jo. - Věř mi, že ne.
- Mám masochistický sklony. - Ale nejsi hloupá.
- To ti teda děkuju. - Nebuď mrcha.
Tak mi nevykládej, že jsem se něčeho vzdala,
když dobře víš, že máš čas jen na svou práci
a o nic jinýho nedbáš.
Takže ses vzdala herecký kariéry, abys mě emocionálně podpírala.
- Jdi do prdele! - Chápu.
- Neser! - Bála ses. Nechtělas to.
Nikdy.
- Bála ses neúspěchu. - Jsi zrůda.
Jdi do hajzlu!
Když jsem tě poznal, bylas napráškovaná troska.
Bylo ti sotva dvacet.
Při rozhovoru jsi usínala,
ztrácela vědomí nebo nervy.
Nedělej, jako bys za pět let
tak strašně zmoudřela, že zapomenu na to, jaká jsi byla.
Chci, abys měla svůj život.
Děsí mě, že jinak se úplně pověsíš na mě.
A když ti zapomenu na premiéře poděkovat,
přijdeš domů, začneš hádku a k ránu budeš pít na prášky
a řezat si zápěstí nůžkama na nehty.
Odejdi odsud.
Drž hubu, Marie. Já to fakt chápu.
Máš svou bolest, zklamání a sny
jako každej na tomhle světě.
Štve tě, žes nedostala role, cos chtěla.
Stydíš se, žes hrála „hubenou holku v uličce“
a „ustaranou sestřičku“.
Ale víš co? Nikdo není hrdej na svý začátky.
Já začínal vylepšováním propadáků, co nešly ani do kina,
a přepisoval scénáře, když nechtěli platit autorům.
Ale musíš dál pracovat!
Musíš to zkoušet a snažit se,
protože i kdybys neměla talent,
můžeš to někam dotáhnout, když nebudeš ješitná.
Nemusíš být hrdá na všechno, co děláš!
Ale musíš se snažit víc než ostatní.
Víš, co stojí za hovno? Co je fakt zbabělý?
Když děláš, jako by tě má práce tak dusila,
že se nemůžeš nadechnout, že nemáš žádnej prostor.
Rozhlédni se.
Podívej se na barák, ve kterým nás produkce ubytovala.
Vyber si pokoj, dej se do práce
a přestaň mi dávat vinu za to, že se nedokážeš dát dohromady!
Zařídil jsem ti odvykačku.
Chodil s tebou na terapie. Byl jsem s tebou.
Na každém kroku jsem tě podporoval.
Když jsi měla deprese
a brala tolik prášků, žes nemohla půl roku mrdat,
stál jsem při tobě.
Když jsi do toho zase spadla.
Když jsme bydleli na 38. ulici a šla jsi na tu schůzku?
Šla jsi na schůzku a nevrátila ses,
protože jsi šoustala jinýho.
A kdo na tebe čekal?
Tenhle vůl.
Tak nezačínej.
Nezačínej, protože tohle nevyhraješ.
Věř mi.
Co kdybysme nechali těch keců?
Když si hrajeme na upřímnost, co kdybys byl upřímnej?
Proč jsi mně opravdu pomáhal?
Byla jsem prima materiál.
Proto jsi se mnou vydržel.
Byla jsem námět.
Spousta citů, který jsi nebyl zvyklej vídat tak zblízka.
Bylo mi dvacet a nikdo mě nemiloval jako ty,
nebo co sis namlouval. Nedošlo mi, co pro tebe jsem.
Debilní film. Tragédie.
A dokud mi budeš pomáhat, budeš se moct dívat.
A dnes v kině jsem to celý viděla.
Tak nepředstírej, žes byl tak nezištnej.
Je to doslova základ tvýho umění a důvod,
proč ti všichni říkají, jak jsi geniální a odvážnej.
„Povězte nám, Malcolme,
jak jste vdechl život postavě Imani?
Jak jste dokázal tak autenticky zprostředkovat
hlas mladé ženy?“
„To je dobrá otázka, Jennifer.
Dalo by se říci, že jsem ho ukradl.
Napodobil.
Ne doslova, ale duševně.“
Jsi podvodník.
Nepoděkoval jsi mi, protože to víš.
Nemáš co říct.
Dokážeš jen napodobovat.
Jako pitomej papoušek.
Bůh chraň, abys byl někdy sám
a musel vymyslet něco původního.
Co budeš psát?
O sobě?
Nebuď směšnej.
Nemáš na to koule.
Nemáš v sobě vážnost, schopnost podívat se na sebe,
na svoje chyby a nedostatky.
Možná nejsi novej Spike Lee nebo Barry Jenkins,
protože ti měli co říct.
Něco opravdovýho o sobě a svý zkušenosti.
Říkáš, že ten film je o hanbě a vině. Správně?
To jsou tvoje slova.
Tak jo, mám na tebe otázku.
O čí hanbě?
O čí vině?
Co ty víš o hanbě a vině?
Máš oba rodiče, žádné zlozvyky až na to, že jsi kokot,
a vysokou školu.
Tvá matka je psycholožka, otec profesor.
Sestra dělá poradkyni ve Washingtonu.
Ale tady ti vysmátý pracháči věří,
že znáš bídu.
Že jsi v ní žil. Jdi někam!
Jsi zhejčkanější než ta holka, co dělá pro LA Times
a myslí, že slouží veřejnosti, když vyzvedává takovej průměr.
Teď jsi krutá.
Zkus se podřezat nůžkama na nehty.
Nepřežiješ to, protože je to trapas.
Neboj.
Nejsem tak malicherná, abych to v hádce použila.
- Nemyslel jsem to tak. - Pozdě.
Je to trapný a krutý
a teď lituju, že jsem se ti svěřila.
Bráním ti…
Blbost!
Jak ti bráním v tom, abys žila?
Blbost.
Zasraný kecy.
Já vím, co to je. Jsou to kecy.
Zasraný Malibu.
Tak já jsem průměrnej?
Chtěla jsi jen být zlá?
Proto jsi to řekla?
Ze všeho, co jsem řekla,
se tě tohle dotklo nejvíc?
Jen chci vědět, jestli si to myslíš.
Hádej.
- Odpověz na otázku. - A na co se mě ptáš?
Tobě se ten film nelíbí?
To jsem neřekla.
- Nelíbím se ti já nebo ten film. - To neříkám.
To jsi právě řekla.
Nejsi trochu iracionální?
Já jsem iracionální?
Já? Tohle je pro mě nejvýznamnější večer v životě
a ty mi ho chceš zkazit, ale já jsem iracionální?
Podívej se na sebe.
Jsi tak zahleděná do sebe, že se vidíš ve všem.
I v tom, s čím nemáš nic společnýho.
Všimneš si, jak Imani chodí.
Otočíš se ke mně: „Odkud tu chůzi asi má?“
Nic neřeknu. Usměju se.
Zlehčuju to, protože se tě nechci dotknout,
ale ty to všechno počítáš.
Já něco dělám, tvořím,
ty si někde stranou zkoušíš zdůvodnit svou existenci.
„Tohle znám.“ „To jsem řekla.“ „To jsem udělala.“ „To má ode mě.“
Ani zpětnou vazbu mi nedáš zadarmo.
Budeme k sobě podlí?
Tak jo.
Chceš mi ublížit.
Zaručuju ti, že ti můžu ublížit desetkrát hůř.
Jsi lehká váha. Naprostá nicka.
Můžu tě rozmáznout jako veš.
Imani je založená na tobě asi tak jako na mně.
Co říká té sestře,
jsem řekl doktorovi, když byl táta ve špitále.
Všimla sis, jak Imani chodí.
Je to pěkná chůze.
Tak chodila má bývalá, Jess.
V té scéně na kole v dešti taky.
Nebyl to náš výlet do Barcelony.
To jsem já s Jess na městským kole v Brooklynu.
Jak si zavazuje tkaničky na dvě smyčky…
To byla Jayla.
Nebylas první.
Ten vtip o tom, že to nedělá rukou.
To je stará písnička, kterou už každej někdy slyšel.
Vtip o tom, jak rychle se udělá.
To byla Kiki.
Kiki.
Je tanečnice.
Tanečnice, no jo, proč ne.
Nabral jsem ji na výletě u St. Louis.
Vymrdal jsem z ní duši v apartmá v Marriottu.
Jednou na posteli, jednou ve sprše.
Mrdali jsme i ve skříni nebo kde.
Mám ji vyfocenou.
Jak sedí nahá ve vaně ve tvaru srdce.
Je v albu, které máme doma ve skříni.
Ale ty jsi přece feťačka.
Proto jsi tak jedinečná.
Proto je tvůj příspěvek mnohem významnější.
To si vyhoď z hlavy.
Nejsi první narušená holka, co jsem znal, jebal nebo s ní chodil.
První scénář jsem napsal v garsonce s Leou.
Myslel jsem, že miluje dlouhý sprchy,
než jsem ji našel na zemi s jehlou v paži.
Před dvěma lety mi napsala její sestra,
že spolykala celý balení paralenu a umřela.
Jestli prej mám fotky,
protože dávala dohromady pamětní album.
Té jsem měl dnes poděkovat.
Zaslouží si to.
Stejně jako Tasha.
První, kterou jsem opravdu miloval.
První, co mi zlomila srdce.
Nikdy mě nepodvedla. Aspoň to.
Našla víru, vdala se, rozvedla se.
Pořád mi posílá fotky své dcery
a prej lituje, že neměla dítě se mnou.
Posílám jí srdíčka, protože nevím, co na to říct.
Už jsi skončil?
Ani náhodou.
Chceš, abych skončil?
Ne, Malcolme. Jen pokračuj.
Proč?
Líbí se ti to?
Víš, jak jsi mimo, Marie?
Sice už nebereš, ale tohle ti furt nedošlo.
Proč se klidně necháš urážet, ponižovat a ubližovat si?
Není to normální a zdravý
a náš vztah je toho plnej.
Jak mluvíme, jak se hádáme, jak šoustáme.
Chodil jsem se všelijakýma případama.
Ale žádná nechtěla být ponižovaná a urážená jako ty.
A upřímně, Marie,
není na co být hrdá.
Tak se přestaň usmívat, vypadáš jako šašek.
Tady máš nějakej materiál.
Víš, co jsem si uvědomil?
Nejde o ospravedlňování tvé existence.
Nejde.
Jde o to, že jsi tak vyděšená a sobecká,
že mě musíš shazovat.
Abych o všem pochyboval.
„Jsem průměrný?
Dokážu to bez ní?
Nevím. Radši se zeptám Marie. Třeba Marie ví.
Kde je? Potřebuju ji.“ A stop.
„Marie, kam jsi šla?
Vidělas to? Co tomu říkáš?
Líbilo se ti to? Jo, mně taky.“
Bůh chraň, abych si byl dost jistý a nepotřeboval tě.
O to tady jde.
Celá tvá tiráda o falešných filmech.
Potřebuješ důvod, abych tě potřeboval,
protože jestli tě nepotřebuju, tak proč s tebou vůbec jsem?
Chceš mě ovládat,
protože si nedovedeš představit, že jsem s tebou z lásky.
Prostě tě miluju.
Nepotřebuju tě.
Ale miluju tě. Na tomhle světě tě někdo jen tak miluje.
Miluju, jak myslíš, Marie.
Opravdu.
Miluju tvůj pohled na svět.
Miluju, jak přemýšlíš.
Tvou intuici.
A jsem šíleně vděčnej,
protože všechno, čím sis prošla, všechno…
Díky tomu jsi to ty.
Ta, kterou miluju, kterou šoustám,
s kterou jsem vzhůru do dvou v noci
v největší den svého života, protože je neúprosná.
A bláznivá.
Ale mrzí mě to. Mrzí.
Omluvil jsem se…
Tisíckrát. Podělal jsem to, já vím.
Ale upřímně, když jsme přišli domů,
jen jsem chtěl s tebou slavit.
Marie, moje milá, moje životní lásko.
Chceš vědět, co z tebe je Imani?
Ten konec.
Ta část, která z toho dělá tragédii.
Ta část…
Jak se tolik nenávidí kvůli těm pocitům viny a studu.
Nemůže do sebe vpustit dobro.
To je založené na tobě.
Její neschopnost představit si,
že ji někdo na světě prostě miluje.
I když ona se ráda nemá.
To jsi ty.
To není vymyšlené.
Zase začneš kouřit?
Zbav se ho.
- Zbav se ho. - Ale ne.
Ale já ho miluju.
Do prdele!
Nasrat!
Do prdele!
Nasrat! Do hajzlu!
- Co se děje? - Vyšla recenze v LA Times.
- Co píšou? - Já nevím. Zasranej internet.
- Je dobrá? - Počkej.
- Poslali ti ji? - Ne, našel jsem ji.
- Proč ti ji neposlali? - Počkej, stahuje se to.
Tak jo. Titulek?
Teď za to musím platit? Vážně?
Kdy ji zveřejnili?
Dolar devadesát devět za měsíc. Před dvaceti minutama.
A nikdo ti ji neposlal? Jak to?
Sakra, kde mám peněženku?
Nemáš kreditku uloženou v telefonu?
- Ne! - Proč?
- Protože tomu nevěřím. - Fakt?
- Marie, přestaň. - Promiň.
Napsala ji ta…
- Ta bílá holka? - Jo.
- Tak to bude pozitivní.
To doufám. Kde mám tu peněženku?
Díval ses v ložnici?
- Co? - Díval ses v ložnici?
Jo, tam jsem se díval.
A díval ses na baru?
Díval jsem se na baru. Kde sakra je…
Kde je… Mám ji.
- Jo? Kde byla? - To je fuk.
Sakra. Kde mám telefon?
- Malcolme? - Kde je?
- Malcolme… - Co je?
Je tady. Uklidni se.
Recenze na Imani.
„Toto silné filmové dílo
se zaměřuje na dvojí hrůzu zdravotní péče a rasismu.
Režijní debut Malcolma Elliota je bouřlivý a pestrý.“
Příšerná ženská. Kdo by na tohle chtěl jít?
Já slyšela jen „silné filmové dílo“.
- Neslyšelas, že je pestrý? - To taky.
„Úvodní záběr ruční kamerou.“ Je na vozíku, ty krávo.
„Jde ulicemi Brooklynu a víme,
že naše štíhlá hrdinka Imani si nenechá poroučet.
Nastavuje tón, atmosféru a pocit.
Možná se potácí mezi domy na půl cesty a nemocnicemi,
ale je jasné, jak naznačuje titul,
že to je její film, její svět, její rajón. Až jednou není.“
Z rytmu slov mé bílé kámošky vidíš,
že jde o černej film.
Obsah. Nuda…
Tyhle technický detaily zná,
protože jsem to řekl na premiéře.
„Pozitivní…
Vede k srdceryvné scéně
Imanina předávkování na čínském trhu.
Zde se projeví Elliotův pravý terč.
To, jak americký zdravotní systém zachází s barevnými ženami.“
A právě teď si
každej černoch, co si předplatil LA Times,
říká, proč by na to chodil.
Když nikdo v tom filmu nevypadá jako ona,
hned jde o politiku?
- Co je na tom špatného? - Politické filmy jsou únavné.
Miluješ je.
Ne ty, co jsou politické podle bělošky z LA Times.
Určitě má ráda Jednej správně.
Natočený v době, kdy politika nefrčela. Proto byl revoluční.
„Když je Imani hospitalizována
proti své vůli,
neboť ohrožuje sebe a ostatní,
po hrůzné scéně s nůžkami na nehty…
Je svěřena do péče vlídné lékařky,
kterou hraje… Znáte z televize…
Ale Elliot ví, do čeho se pouští,
a geniálně podvrací klišé bílého spasitele.“
To se jí teda povedlo. Pitomá…
„Později vidíme Imani…
v domě bývalého přítele žebrat o dávku.
Elliot používá jiný objektiv.“ Je pořád ten samej.
„Klaustrofobie…
Klademe si otázku, proč se tak dlouho
vyžívá v utrpení své černé hrdinky.
Tuto scénu bylo lepší naznačit.
Když už ne pro dobro filmu,
tak aby se vymezil vůči dlouhé historii
zobrazování násilí vůči barevným ženám.“
To si snad děláš kozy.
A ta další věta!
Prý je to „mistrovské dílo“. Do pytle…
Tohle nemůžu číst. Je to moc pitomý.
Proč LA Times zaměstnávají takovou blbou nánu?
Prý geniálně podvracím klišé bílého spasitele.
Ona je spasitelka.
Snaží se ji zachránit.
Tak co sakra podvracím, milá dámo? Jak?
Chceš to vědět? Protože jsem černej!
Být bílej, napíše, že jsem na to klišé skočil.
Jsem muž, tak může pochybovat o mém záměru.
Prý se vyžívám v utrpení ženy.
„Lepší naznačit.“
Jdi s tím někam! Protože si Taylor sundala košili?
Určitě si jen myslí, že ta nahota nebyla nutná.
Nic není nutný.
Nic z toho není nutný.
Pohyb, rozvržení, nasvícení, digitál nebo film…
Střih tady nebo tam…
Zabereme… Na tom nezáleží. Jde jen o to, co chceš.
Před touhle blbou, vypíčenou recenzí
mi na ní vadilo totéž, co po týhle pojebaný,
zasraný, pojebaný recenzi.
Nedívá se na ten film.
Na myšlenky v něm, na emoce a řemeslo.
Film nemusí mít poselství.
Musí mít srdce a jiskru.
Takovíhle tupci vysávají ze světa jeho tajemství,
protože potřebujou všechno doslovně vysvětlit.
A děsí je cokoli potenciálně nebezpečnýho,
protože se snaží něco předpovídat.
Tahle nána by neměla psát pro LA Times.
Měla by ukazovat sluníčka v místních zprávách,
protože je leda tak pitomá žába!
Nebo rosnička!
To je fuk.
Podělaná, nablblá…
Malcolme!
Co je?
Píše, že je to opravdu mistrovské dílo.
Na to kašlu.
Na rozdíl od ní jsem aspoň důsledný.
Identita přece není všechno.
Tvrdit, že jako černoch geniálně podvracím jedno klišé,
ale jako muž se dopouštím jiného?
Identity se neustále mění.
Existuje mužský pohled, když je filmař gay?
A do jaké míry? Co když je asexuál?
Co když mění pohlaví a ty to ani nevíš?
Můžeš se jen ohlížet a divit se, co to všechno znamená.
Proč se Ben Hecht a Selznick, dva židi,
tak dlouho párali s Jihem proti Severu?
Dodnes mi nikdo nevysvětlil, proč Billy Wilder natočil Přelet přes oceán
a oslavoval toho nacistu Lindbergha.
Proč Ida Lupinová milovala film noir a násilníky?
Proč nosil Ed Wood kalhotky?
Nosil kalhotky a točil béčkový filmy o mimozemšťanech.
Proč Elaine Mayovou fascinovali citově zakrnělí muži?
Viděla se v nich?
Nenáviděla je ve skutečnosti, ale chtěla je poznat skrz dílo?
Je Moonlight tak univerzální, protože Barry Jenkins není gay?
Měl Cukor větší pochopení pro ženy, protože byl gay?
Je to záhada! O to jde!
Co žene filmaře? Co žene umělce?
Proč Pontecorvo, bohatej italskej žid…
Proč se cítil tak spřízněnej s alžírským muslimským odbojem,
že natočil Bitvu o Alžír?
Klasika, do prdele. To mi pověz!
Vysvětlíš mi to? Blbá náno!
Vysvětlíš mi to? Ne. A proč? Protože to nikdo neví!
Kdo to ví? Proč jsem to natočil, jak jsem to natočil?
Protože jsem muž a na ženský?
Protože jsem necitlivej k násilí
nebo věřím, že když vidíš trauma na plátně,
diváci by ho taky měli cítit?
To je tajemství umění a filmu.
Co člověka pohání, aby něco udělal nebo řekl?
Můžeš kritizovat tenhle systém, kterej jako každej systém
je skrznaskrz bílej.
A naši branži mají pod palcem bílí chlapi!
Do pytle!
Celej život čekám a ptám se,
kde jsou černý filmaři?
Už mi lezou krkem ti britský hošíci,
co se matlaj v pocitech, překonávaj vrozený vady
a zachraňujou královnu před Hitlerem.
Dejte mi s tím pokoj!
Zakažte filmy s postskriptem a všechno bude fajn.
Bude to boží!
Ale psát takový kydy? Kdo tohle píše?
Škatulkovat lidi, protože nemáš cit pro film,
nevyznáš se ve formě, médiu a technice?
Chybí ti slova, co by popsala emoce,
protože se bojíš, že na to nekliknou,
nebo se bojíš, že tě zlynčujou.
Jděte do prdele! Zabraňujete umělcům snít o tom,
jakej je život pro ostatní lidi. Vyjebat s váma!
Kaktusovou kládou!
I když to nevyjde, i kdyby člověk měl na víc. Nasrat!
Kvůli vám se točí ty nudný,
vyduchlý, zbabělý, nabubřelý sračky!
Kvůli vám! Ne kvůli mně!
Měli byste být odvážný! Měli byste odhodit zábrany!
Lidi by měli odhodit zábrany!
Měli by křičet z plných plic.
Hej, Karen! Hej, Ale!
Slyším vás, a je mi to ukradený!
Nezlepšíme se, dokud se nezačnou bouřit proti puristickým,
moralistickým, akademickým nesmyslům. Jako se Spike Lee
bouřil proti bílýmu systému, když natočil Jednej správně.
Normálně někomu takovýmu přeju smrt.
Komu takhle schází představivost.
Místo toho se budu fakt modlit,
jak mě naučila máma, aby dostala karpální tunel,
chytly ji křeče a zakrněly jí ruce,
aby už nemohla psát takovýhle žvásty!
Panebože.
Takhle to vypadá, když dostaneš dobrou recenzi?
Jsi blázen.
Jsi nepříčetnej.
Vážně, Malcolme, jsi fakt magor.
Já vím. Už se nechci hádat, Marie.
Teď ses hádal jen sám se sebou.
Myslíš, že jsi první autor,
co má problém s kritikama?
Jasně že ne.
Jasně že ne. Je to pořád dokola.
No a? Chceš točit filmy,
ale nikdo o nich nesmí říct nic špatnýho?
Prosím tě.
„Ale ne, někdo napadl můj film!“
Kašlu na ty líný kritiky.
Malcolme, neživíš se keramikou.
Jsi filmař a film je nejkapitalističtější,
nejvíc mainstreamová umělecká forma na světě.
Ať si Taylor klidně vykládá E! News,
že je komunistka.
- Cože? - Nebo maoistka.
- Prosím tě. - Tak nějak.
Možná mluvila o přerozdělování bohatství
a sociální podpoře.
- Když prodává film? - Péče o duševně…
- 15 babek za lístek? - Tak nic.
Na E! News.
Na Entertainment Tonight.
A ty se divíš, že ta holka v recenzi
píše o péči o duševně nemocný.
Protože…
Sakra, máš vlastně pravdu.
Že jo?
Jo.
Nerada ti to říkám,
ale v týhle branži nikdo není radikál.
- Taylor je radikální. - Ráda si na to hraje v televizi.
Jak to myslíš?
Všichni jste banda kurev.
- Jsem pro tebe kurva? - Jo.
Jdi do prdele.
Jsi kurva! Co? Jsi, ale co na tom?
Proto se tak snažíš mluvit chytře.
Kompenzuješ si, že jsi kurva.
Místo abys prostě pochopil,
že takhle to ve světě kurev chodí.
Herečka v šatech za dva tisíce dolarů
vykládá o socialismu,
protože se bojí přiznat,
že je prostě jen herečka.
Za to se nemusí stydět.
A všichni poskytovatelé zábavy
se hrnou na její volání do zbraně.
Nezáleží jim na tom a nechtějí šířit poselství.
Ale vědí, že nic se neprodává víc než zhnusení.
To lidi přitáhne.
A vy pitomci na to pokaždý skočíte.
Nikoho nezajímá, co chcete říct.
Fakt ne.
Živíte se šaškováním.
Tohle je typicky americký kurvení.
A jedete v tom všichni.
Tak se drž svého. Kurvi se. V pohodě.
Dostals skvělou recenzi s hvězdičkou.
Tak nebul.
Tak já jsem kurva?
Určitě.
- Miluju tě. - Nehraj si se mnou.
Tak jo.
Mám plán.
To je úžasný.
Díky bohu…
Chci to dělat celou noc.
Tohle je můj plán.
Půjdu na chvíli…
do koupelny…
- Potřebuju čurat. - Tak jo.
- Můžu? - Jasně.
Už budeme jen šťastný.
Počkej tady na mě. Jsi krásná.
- Počkej. - Dobře.
- Nikam nechoď. - Tak jo.
Pusu.
Panebože!
Malcolme?
Ano?
Můžu se na něco zeptat? A slíbíš,
že mi odpovíš bez ponižování?
Jo.
Proč jsi neobsadil mě?
Původně jsi to psal pro mě.
Tak proč jsi mě neobsadil?
Tak o to celou dobu šlo?
Ne.
- Blbost, Marie. - Ale ne.
- Lžeš. O to šlo. - Nelžu.
Původně jsme to chtěli dělat společně.
Nevím, kdy se to změnilo.
Nevím kdy a jak. Vím jen, že jsem seděla v publiku
a říkala si: „Páni!
Nechtěla jsem se všeho vzdát.“
Nechci mluvit o tom, proč jsi obsadil Taylor,
ale ty se umíš rvát.
Rval ses za ten film a za to,
abys ho natočil po svém. Tak proč ses nerval za mě?
Byla bych dobrá.
Fakt jo.
Možná ještě lepší.
A je to venku.
- Co? - Podělaná pravda.
To je tvoje, celou noc všechno bourat,
aby se nakonec ukázalo, že prostě žárlíš.
- Nežárlím. - Ale jo.
- Nežárlím. - Samozřejmě že ano.
Ten pocit je hlubší.
Není to žárlivost.
Kdybys nekecala, Marie.
Jde o to, že už nemůžu vyprávět svůj příběh.
Nemůžu vyjádřit ten zmatek v sobě,
protožes to už udělal.
Ty a Taylor jste to udělali.
Vím, že to není jenom moje.
To vím.
Vím, že jsme to prožili oba.
Ale rozdíl je v tom, že tys ze všech těch sraček
vytvořil něco krásnýho.
Něco dobrýho.
Něco…
Co lidi dojme.
Ale já se toho nezbavím.
Jo.
Kéž bysme to udělali spolu.
A když mám být upřímná…
Byla bych lepší.
Protože jsem tím prošla.
Prožila jsem to.
Nejenže bych to zahrála líp, ale byl by to lepší film.
Nechala jsi herectví.
Pozval jsem tě na konkurz.
Souhlasilas, ale váhala jsi. Máš nadání, ale to nestačí.
Nestačí to. Musíš to chtít.
- Věř mi, já to chtěla. - To jsou kecy.
Nezkusilas to. A to je prostě fakt.
Stejnej sklon, co má Imani,
sklon k sabotování sebe samé,
ten nezmizel.
- Nezkusila jsem to, protožes mě nechtěl. - Hraješ si na oběť.
Říkáš, že jsem tě nechtěl, a proto jsi to ani nezkusila.
Jsi nesnesitelná.
Ty šmíráckej, prolhanej, zlodějskej šmejde!
Nechtěls mě. Musel by ses dělit o slávu.
Nebyl bys jedinej autor toho filmu.
Nevycházel by jen z tebe a tvý geniality.
Lidi by se ptali a já bych řekla, že se to stalo mně.
A všichni by si říkali: „Má větší talent on, nebo ona?“
Jestli to potřebuješ, tak si posluž.
Jde o to, komu to patří.
Chceš vyvolat dojem,
že film není společné úsilí.
Jde jen o tebe. Všichni ostatní jen poslouchají.
Kdyby to bylo autentický díky mně,
nemoh by ses debilně naparovat!
Proto jsi mi nepoděkoval.
- Proto jsi mě neobsadil. - Autenticita.
- Jo. - To je fakt slovo dne!
Celej večer jsem poslouchala, jak jsi autentickej.
„Ta autenticita!“
„Vyjádřil se autenticky.“
- Víš, proč to říkaj? - Proč?
Nevědí, proč je něco dobrý.
Autenticita je klíčová.
Jasně, protože nic jinýho nemáš.
- Zeptej se, koho chceš. - Nic jinýho nemám?
Lidem, co nevědí nic o filmu, dává pocit,
že mají co nabídnout.
Nemám ti co nabídnout.
Nemají o filmu co říct, tak mluvěj o autenticitě.
Vědí o filmu hovno.
Nic o Občanu Kaneovi nebo Nejlepších létech…
Na to ti každej kašle!
Ale autenticitu, tu znají jako svý boty.
Na autenticitě nezáleží, ani na názoru…
Ty žádnej nemáš!
Reprodukce skutečnosti není zajímavá.
Jde o interpretaci skutečnosti.
Jak se na ni díváš, jak ji zobrazuješ,
co o ní vypovídáš.
Tvůj vlastní pohled.
Zachytit rozhovor nebo zvednout kameru a nahrávat,
to je video na YouTube.
- Zpověď nebo vzpomínky. - Jasně.
To jsme viděli už tisíckrát.
Tvá zkušenost, tvůj život, tvoje potíže, na tom nezáleží.
Byla jsi závislá? Nuda! Tvoje předávkování nikoho nezajímá!
Jde o to, přetvořit tvé city
a všechny ty momenty do něčeho působivýho.
Víš co? Hodně štěstí, Marie.
- Nenávidím tě! - Já tebe taky!
- Já víc! - Já nejvíc!
Nenávidím tě!
Zasranej hajzle!
Ty zasraná hysterko.
Co to děláš? Polož ten nůž. Marie!
Víš, jak jsem brala antidepresiva?
Už je neberu.
Není mi dobře. Opravdu ne.
Nikdy jsem nepřestala brát.
A nehodlám přestat.
Jsem drek.
Jsem lhářka.
Podváděla jsem tě.
Spala s tvýma známýma.
Spala jsem s tvýma známýma.
Já fakt šílím.
Okradla jsem tvou matku.
A víš, co je nejšílenější?
Je mi to jedno.
Je mi to fuk.
Zasloužím si to.
Řekni mi, kde jsou ty prášky?
Kde jsou ty prášky?
A k tomu je ti autenticita, Malcolme.
Tak proč jsi to nepředvedla na konkurzu?
Nesnesitelnější, nezvládnutelnější a pitomě tvrdohlavější ženskou
jsem v životě nepoznal.
Jednu chvíli ti chci uříznout hlavu,
druhou zlíbat tvou krásnou pitomou tvářičku.
Miluju tě.
Miluju.
- Vezmeme se? - Nemám náladu.
Mám pocit, že se vezmeme a rozvedeme
víc než jednou. Můžeme začít hned.
Ne.
- Jsem vzrušenej. - Já ne.
Psychopatko!
Takže ti šlo o to, abys mi ukázala,
že bys to zahrála líp než Taylor,
a aby mi do konce života vrtalo hlavou,
že ten film mohl být lepší.
- Přesně to děláš. - Ne.
- Kecy! - Ne.
Skvělý.
Víš, co je zajímavý na tom, že ta holka z LA Times
v recenzi vyzvedla tu scénu?
Marie, koho to zajímá?
Vždycky jsem říkala, že se mi líbí nejmíň z celého filmu.
A ve scénáři nejvíc.
Můžeme si o tom promluvit jindy?
- Mně to přijde důležitý. - Prosím tě.
Přemýšlet, proč to tak je.
- Tobě ne? - Ne.
Nechci tě připravit o tajemství, jen ze zvědavosti.
Ze snahy po co nejdokonalejším umění.
Ty jsi hrozná.
Budeš taková i v sedmdesáti, nebo se vyčerpáš?
Záleží na tom, kde budeš ty.
Budu s tou holkou z LA Times,
protože nad ní aspoň v hádce vyhraju.
Říkala jsem si, proč jsem si tu scénu představovala jinak.
- Nevím. Jak sis ji představovala? - Míň brutální.
Nemá ji snad napadnout? To je ve scénáři.
Ne, napadne ji. Jen jsem nemyslela, že ji natočíš nahoře bez.
- V čem je rozdíl? - Má kozy venku.
- No a? - Sexualizoval jsi ji.
Když na tebe teď namířím kameru, sexualizuju tě,
nebo takhle prostě vypadáš v pátek večer?
Neukazuju kozy.
Kdybys byla někde v bufetu, vyhodí tě.
- Napadlo to Taylor. - To určitě.
Prostě to bylo mnohem brutálnější.
A říkala jsem si…
Byla by ta scéna jiná, kdybys byl žena?
Ale to bych natočil jinak celej ten film.
Nebyl bych to já, byl bych žena.
Měl bych jinou senzibilitu.
Ale takhle nemůžeš film posuzovat.
Podle milionů možností, které člověk nezvolil kvůli nehmatatelné
a čistě hypotetické podobě jeho identity.
Musíš soudit podle toho, co udělal.
Hele, netvrdím, že je velká myslitelka.
Fajn. Protože je pitomá.
Jen se ptám, jestli by ten film byl lepší,
kdybys měl kapku ženskosti.
- Komu na tom záleží? - Mně.
Protože si říkám, jestli jí vadí
na tobě jako na filmaři totéž,
co mně na tobě vadí jako na partnerovi.
No…
V každým případě si ta husa myslí, že jsem vytvořil veledílo.
Teď se ti ta recenze líbí?
Díváš se na mistrovský dílo.
Žertuješ, ale já ne.
To je škoda, protože se fakt nemůžu o tom hádat pořád.
Jak o tom přemýšlím, její problém je můj problém.
- A to je? - Že jsem s tebou. Že jsem neodešla.
Nezajímají mě jiný filmy.
Jsem s tebou a ty prostě…
Prostě to musíš přehnat.
Prosím tě.
Ne, hádáme se. Je to možná naše nejhorší hádka.
Ale místo abys prostě řekl, že nejde o mě,
že je v ní spousta lidí,
musíš se v tom vyžívat. Musíš mě potrápit
a nasadit mi do hlavy představy, které z ní už nevyženu, jak oba víme.
Cože?
Kiki.
- Byl jsem naštvanej. - Ze St. Louis.
- Vana ve tvaru srdce? - Byl jsem naštvanej.
Jsi hnusák. Malcolme!
Jsi vážně debil. Mohl jsi vyhrát i bez toho.
Úplně by stačila pětina,
ale ty si nemůžeš pomoct. Jsi prostě takovej.
Kdyby mě někdo šoustal v apartmá v Marriottu,
ve vaně ve tvaru srdce,
nikdy bych o tom ani nemukla.
Neřekla bych to kámoškám,
nepoužila to v hádce jako zbraň.
Víš proč? Ublížilo by mi to
mnohem víc než tobě.
A to je pech, Malcolme.
Protože jsem s tebou ráda spala.
Ještě před čtvrt hodinou
jsem si na tohle nemohla vůbec stěžovat.
To a kouření byly moje jediný zlozvyky.
Ale tys to musel přehnat a…
Prosím tě.
A zničil jsi všechnu radost ze šoustání s tebou.
Hele, hádali jsme se jako koně.
Nic ti to nepřineslo. Jen jsi mě zhnusil.
Říkala jsem si: „To snad není možný, že spím bez ochrany
s tímhle odporným, nechutným čurákem,
s tímhle zahnojeným hovadem.“
Nic víc nejsi. Hnusný prase.
Svině, co se rochní v špíně. Lidská svině.
Jasně, zdá se ti to k smíchu.
- Přeháníš. - Ne.
Když máme společnýho nepřítele v huse z LA Times,
všechno je dobrý? V pohodě?
To se pleteš, vole. Není to v pohodě.
Je to moje duchovní sestra. To myslím vážně.
Obě hledáme útočiště
před tvou násilnickou, brutální osobností.
Kvůli tvým nedostatkům jako partnera a filmaře
obě hledáme, kde se schovat.
Možná nemáme moc společnýho, ale jsme na stejný lodi.
Ty tak něco říkej.
Šoustala a chodila jsi s nejujetějšíma,
nejdivnějšíma typama, co svět poznal.
Nemáš žádnou úroveň. To mě mělo varovat.
A vůbec si nevybíráš, to za druhý.
Chybí ti zdrženlivost.
Kdo tě zná, ví, že jsou s tebou trable,
a má tě za potížistku.
Rozdíl je v tom,
že se nechvástám, s kým vším jsem píchala.
Nepotřebuju podrobnosti.
Nepotřebuju znát všechny zatáčky a zákruty cesty,
která tě přivedla ke mně. Jsi tady.
Milovala jsem tě bez výhrad. A proč?
Protože si cením tajemství.
Neznámého. To udržuje ve vztahu napětí
a nutí nás být co nejlepší.
Nejistota.
Co když ho nějaká milovala líp?
Nějaká chytřejší, milejší.
Každej den ho budila se snídaní a kuřbou.
Co když nejsem nejlepší v jeho životě?
Co když sní o jiné?
O lepší konverzaci, o holce, co má boky a zadnici,
co není jako bidlo.
Vím, jaký holky se ti líběj.
Ale neochromuje mě nejistota a pochybnosti.
Každej den, když vstanu,
mluvím s tebou, nosím tyhle debilní šatečky
a držím tě za ruku,
snažím se být nejlepší holka, cos v životě měl.
Když mě srovnáváš s Kiki…
- ze St. Louis… - A je to zase tady.
…ve vaně ve tvaru srdce, tak ztrácím chuť se snažit.
Ale ty o tom musíš mluvit.
Nevím, kam jdeš, ale ještě jsem neskončila.
Ani náhodou jsem ještě neskončila.
Ale taky si uvědomuju, že nežárlíš,
protože si toho tajemství nevážíš.
A nevážíš si ho,
neptáš se, jestli jsi nejlepší, koho jsem kdy šoustala,
nebo nejnadanější chlap, se kterým jsem žila,
nejlepší nebo nejchytřejší,
protože si neumíš představit,
že na světě je někdo zajímavější než ty.
Tvůj nedostatek zvědavosti je jen důsledek tvé samolibosti,
tvého velikášství a egoistického pohledu na svět.
A protože o sobě nepochybuješ,
nikdy ses sám sebe nezeptal, jak můžeš být lepším partnerem.
Jsi v pohodě. Nic ti nechybí.
Muž, na kterého se dívám, už nemůže být lepší.
Jaks na mě v koupelně řval,
že mě rozmázneš jako veš,
je to nejlepší i nejhorší, čím v tomhle vztahu budeš.
A proto můžeš zapomenout mi poděkovat.
Protože se nebojíš, že přijdu domů a řeknu ti:
„Víš co? Dnes jsi mě ztratil. Kašlu na tebe. Končím.“
Ale když budeš všechny kolem sebe pořád jen válcovat,
nakonec skončíš ve vymyšlený realitě.
Podívej se na mě.
Nikdo jinej ti nezbývá.
Nikdo jinej ti neřekne, aby ses do prdele vzpamatoval.
Když ne kvůli mně, tak kvůli práci.
Malcolme, jestli je tohle film, drž se mě jako o život.
To jsme pro sebe byli.
To jsi byl ty pro mě a já pro tebe ode dne, kdy jsme se poznali.
Ode dne, kdy jsem se předávkovala, ode dne, kdys mě odvezl do léčebny.
Ode dne, kdy jsem přečetla tvůj scénář
o sobě, o nás, o našem vztahu.
O tom, jak drogy ničí mou schopnost tě milovat
a tvou schopnost milovat mě.
Dnes jsem jen chtěla, abys mi poděkoval.
Nic víc.
„Díky, Marie. Děkuju za tvou lásku.
Děkuju za lepší život a za to, že ses dala dohromady.
Děkuju, že ses dívala na sto verzí a přečetla sto verzí scénáře.
Děkuju za tvé připomínky, za tvou zkušenost, trpělivost,
za autentičnost, kterou jsi vnesla do tohohle filmu. Díky.
Díky, žes byla feťačka. Díky, žes toho nechala.
Děkuju za blbý drobnosti, třeba že kupuješ toaleťák a mlíko,
vyřizuješ stěhování. Děkuju.
Dík, že děláš věci, na který nemyslím.
Dík, že mi vaříš kafe.
Díky, že mě bavíš.
Díky za prima sex a mazlení.
Díky, že pereš a žehlíš, vyzvedla jsi mi oblek z čistírny
a uvařilas mi sýrový makaróny, abych se mohl nacpat,
když jsem ti zapomněl poděkovat.
Díky za chyby, které jsi udělala…
za kouzlo a život, který mi přinášíš.
Díky za tvou lásku.
Díky, že se přes to přeneseš, za to, že jsi taková, jaká jsi.
Díky za všechno, za co jsem ti zapomněl poděkovat,
a díky za to, že ti to dnes v těch šatech tak sluší.
Díky tobě vypadám dobře.
Díky tobě jsem lepší člověk.
Díky, že chápeš,
že často nedokážu dobře vyjádřit, co cítím,
a v mém díle to je vidět víc než v mém životě.
Děkuju ti, protože…
Vím, že to není vždycky lehký, a doufám, že s tím dokážeš žít.
Děkuju ti.
Vím, že jsem občas necitlivý,
ale jsem vděčný, že mi to nevyčítáš.
Děkuju ti…
že mi věříš.
Miluju tě, Marie. Vždycky tě budu milovat, moje Marie.
Děkuju ti.
Z hloubi srdce ti děkuju.“
Miluju tě, Marie.
Mrzí mě to.
Děkuju ti.
Nemáš za co.
Marie?
Marie!
Překlad titulků: Vít Bezdíček