NETFLIX PRÆSENTERER
Den klæder dig godt, skat.
Hvad?
Jeg sagde, du ser smuk ud i aften.
Jeg kan ikke høre dig.
Du ser smuk ud i aften, skat.
Tak.
Skat!
Jeg er lidt snalret. Livet er skønt.
-Vi gjorde det fandeme. -Gjorde hvad?
Jeg skrev og instruerede en film,
der tog publikum med storm i aften.
Så du publikum?
Så du dem?
Jeg leverede et knockoutslag.
De sidste otte minutter hulkede de,
og da rulleteksterne kom, var det som en bombe.
En bombe eksploderede.
Det føles godt.
Jeg fatter ikke, det sker.
Bagefter talte jeg med seks-syv anmeldere.
De havde kun øje for mig.
Er du med?
De hvide fyre fra Variety og IndieWire elskede den.
Den hvide kvinde fra LA Times elskede den.
Hun sagde, jeg var en ny Spike Lee,
en ny Barry Jenkins, en ny John Singleton.
Jeg så på hende. "Hvad med William Wyler?"
I hele tre sekunder tænkte hun: "Var William Wyler sort?"
Så indså hun, at det også var racistisk.
Hun rødmede. Rød i hovedet. Det var sgu sjovt.
Marie, det var komisk.
Hun snublede over ordene og sagde ting som:
"Filmen var så følelsesladet."
"Malcolm, jeg kunne ikke tænke klart. Du godeste."
Bare: "Malcolm. Malcolm."
Det var et stort hvidt øjeblik.
Men det var interessant,
at fordi jeg er sort og instruktør,
og kvinden i filmen er sort og har hovedrollen,
forsøger hun at sætte mig i en politisk bås,
når filmen faktisk handler om en pige, der forsøger at blive clean.
Er der visse hindringer, fordi hun er en sort kvinde?
Ja sgu.
Sådan er virkeligheden også, men den handler ikke om race.
Den handler om skam og skyld, og hvordan det skidt er uundgåeligt.
Det generer mig, at så mange journalister
altid praler med deres universitetsuddannelse.
Du har også en universitetsuddannelse.
Men jeg er ikke akademiker. Jeg er ikke elitær.
Jeg laver ikke film for de tre personer fra medievidenskab, jeg respekterer.
Jeg er filminstruktør.
Ikke sandt?
Er jeg filminstruktør? Ja.
Jeg vil være med i en større samtale om filmproduktion,
uden at en hvid forfatter
får det til at handle om race, fordi det er så skide bekvemt.
Jeg kan se anmeldelserne.
De vil lyde sådan her.
"Denne film er en skarp analyse af rædslerne…"
De elsker den slags ord.
"…rædslerne fra strukturel racisme i det psykiatriske plejesystem."
Og ikke en kommerciel film
om en ung junkie, der søger en udvej.
De folk er sgu så pedantiske.
Det er de. Og vi forstår det.
Du er klog. Vi er med. Du er bevidst.
Lad os kunstnere få lidt sjov.
Lad os få sjov med kunst.
Lige nu skriver du om Angela Davis.
Det er noget andet.
Jeg vælger at lave en fundamentalt politisk film,
men ikke alt er politisk, fordi jeg er sort.
Jeg tror, at Angela Davis vil være uenig.
Jaså?
Helt ærligt, hvis jeg vil lave en LEGO-film,
er det ikke for at fortælle,
om hvordan det amerikanske imperium er bygget af slaver.
Jeg vil måske bare lave en LEGO-film.
-Du vil ikke lave en LEGO-film. -Det stemmer.
Men den LEGO-film var fed. Den var sgu god.
Og du har aldrig fået gode anmeldelser.
Du har ret.
Du beklager dig over dem, der endnu ikke er skrevet.
Du har ret igen.
Stop. Du lyder som et røvhul.
Ja.
Pyt, du ved, hvad jeg mener.
Ja, men gem det til en anden dag.
Ja.
Du beklager dig over den hvide pige fra LA Times,
fordi hun skrev én dårlig anmeldelse.
Den var ikke bare dårlig.
Den var tåbelig. Der er en forskel.
Du vandt.
Hun sidestiller dig med Spike Lee og Barry Jenkins.
Men hun er en dårlig skribent.
Du er ikke en ny Spike Lee eller Barry Jenkins.
-Hun kender nok ikke William Wyler. -Jeg gør ikke.
Er det klar? Her kommer makaroni og ost.
-Ved du ikke, hvem William Wyler er? -Nej.
Han instruerede De bedste år.
Den var fantastisk. Ben-Hur?
Han er en alsidig instruktør. Tænk på Stormfulde højder.
Pas på.
Prinsessen holder fridag.
Klassikere.
Men du arbejder jo ikke med film.
Nej, det gør jeg ikke.
-Har du moret dig i aften? -Det var hyggeligt.
"Hyggeligt."
Hele aftenen talte jeg med søde, smilende, rige folk,
som for en måned siden ikke ænsede mig.
Jeg så på dig konstant
og tænkte:
"Du er den smukkeste skabning på Jorden."
Og den mest sexede.
Ingen er mere sexet. Selv Anthony sagde det.
Ikke på en dårlig måde.
På en positiv måde.
Da jeg så dig…
…med tranebær og danskvand…
…smile og sludre…
…tænkte jeg: "Gud, hvor er jeg heldig."
-Jeg glædede mig til at få dig hjem. -Hvor sødt.
Holde din søde lille røv og kysse den.
Sige, jeg elsker dig.
Jeg elsker dig.
Saltet eller usaltet smør?
Jeg vil have dig.
Hvad var det?
Det var et falsk smil.
-Nej. -Det ved gud, det var.
Det var ingenting.
Jeg kender dig. Jeg ved, når der er noget.
Måske kender du mig ikke.
Jeg kender dig.
-Jeg har ikke spist. -Det er ikke det.
Den er et. Kan vi spise og gå i seng?
Jeg vil ikke skændes i aften.
Det vil jeg heller ikke. Derfor laver jeg makaroni og ost.
Du er vred.
Nej.
-Var det Anthonys ord? -Nej.
-Joken om, at du var model? -Nej.
Glem det. Han er fra en anden tidsalder.
Jeg tog ikke anstød.
-På æresord? -Ja.
-Var det Taylor? -Nej.
-Sikker? -Ja.
-Jeg ved, Taylor gør dig utilpas. -Det gør hun ikke.
-Du virker beklemt. -"Beklemt?" Seriøst?
-Du taler ikke meget. -Det er ikke at være beklemt.
-Jeg mener… -Hvad?
Beklemt er at være genert. At hun er dronningen af England.
Sådan mente jeg det ikke.
Hvordan så?
Hun er filmstjerne.
-Hun er på vej til at blive det. -Bring hende ikke ulykke.
Jeg har intet sødt at sige, så jeg tier.
-Det gør mig ikke beklemt. -Hun lægger mærke til det.
Seriøst?
-Seriøst. -Hvordan ved du det?
-Det gør jeg bare. -Seriøst?
Hun ser, hvordan du er med andre. Snakkesalig og sjov.
Jeg er høflig.
Præcis. Det gør hende usikker.
Hvad? Andre mennesker med personlighed?
Nej, men at du ikke er dig selv, og hun ser det.
Hun overlever.
Hvorfor er du vred?
Du er vred.
Hvad er du vred over?
Marie!
Sig noget.
Det er en dårlig idé. Vi taler om det i morgen.
-Du er irriteret på mig. -Pyt nu med det.
Jeg går ikke i seng.
Jeg lover dig,
at intet produktivt kommer frem i aften.
-Hvordan ved du det? -Jeg kender dig.
-Hvad betyder det? -Og elsker dig.
Hvad betyder det?
Du er ude af stand til at opbløde en situation,
medmindre den er arbejdsrelateret. Selv da er det uvist.
Hver gang, der sker noget godt,
finder du noget,
den mindste lille detalje at dvæle ved og gøre grim,
for at sikre, at der ingen grund er til fejring.
-Vil du virkelig diskutere? -Ja.
-Godt. -Hvad er det?
-Din tale. -Hold nu op.
Du er skør.
Du finder helt ærligt små detaljer for at gøre det grimt.
Du glemte at takke mig. Det er ikke en lille detalje.
Jeg har takket dig et hav af gange før.
Du ved, jeg er taknemmelig.
Jeg begik en fejl. Hvorfor puste det op?
-Fordi det er stort. -Hvad?
Det er vores forhold i en nøddeskal.
-Det kan du ikke mene. -Jo.
-Du er psykotisk. -Du overdriver.
Det er psykotisk at tænke,
det er symbolsk at glemme at takke dig.
Jeg glemte det bare.
Du takkede 117 personer i aften.
Mor, belysningsmester, agenter, lærer i tredje klasse,
placøren i biografen, da du var 12.
-Det gjorde jeg ikke. -Du forstår.
Du behøver ikke være sarkastisk, smålig og ubehagelig.
Undskyld, jeg glemte dig.
Jeg er ked af det.
Derfor undskyldte jeg tusindvis af gange under filmen.
Jeg kunne ikke koncentrere mig om filmen.
Du har kun set den 7.000 gange.
Hver gang jeg sagde: "Undskyld," sagde du, det var okay.
Du klemte min hånd og sagde, det var okay.
Du sagde: "Jeg elsker dig. Tag det roligt."
Jeg har ændret mening.
Hvordan kan du det?
Det var faktisk ret let.
Er det ikke lidt skørt?
-Niks. -Er det ikke?
-Niks. -Hvorfor?
Da jeg var i biografen, betød det ingenting.
Det var ikke noget at tale om.
Indtil den efterfølgende fest, hvor alle
fra din mor til Taylor kom hen og sagde:
"Du er nok lidt vred lige nu.
Han glemte at takke dig, men du ved, hvor afhængig han er af dig."
Sagde Taylor det?
Hun sagde, jeg ikke skulle overanalysere.
Hvad betyder det?
Sjovt, du siger det. Det tænkte jeg også.
Jeg er dig ikke utro.
Jeg spurgte ikke.
-Jeg siger bare… -Jeg spurgte ikke.
Det er ikke bare, at du glemmer at takke mig.
Det er dit syn på mig.
Og hvordan du ser mit bidrag ikke blot i vores forhold,
men i dit arbejde.
Specielt i en film, du har lavet om mit liv.
Hør nu,
du er altså ustabil.
Jeg mener det.
Jeg bekymrer mig for din mentale trivsel.
Der er visse lighedspunkter.
Men Imani er ikke baseret på dig.
Du er paranoid.
I hvilket univers er Imanis karakter baseret på dig?
Seriøst?
Råber du ad mig tværs gennem huset,
fordi du har for travlt med at spise?
-Hvad? -"Hvad?"
-Det gør jeg ikke. -Du lyver.
-Du har lige taget igen. -Nej.
Det er chokerende,
at du adskiller ting i en sådan grad,
at du overfuser mig, mens du spiser.
makaroni og ost, som jeg lavede.
-Overfuser? -Verbalt.
Tak for præciseringen. Den var vigtig.
Men overfuse dig? Hold da op.
Skal du behandle mig som gal
og skør,
kan du i det mindste gøre det uden at spise makaroni og ost.
Hvad siger du til det?
Hvordan lyder det inde i dit hoved?
"Kælling! Makaronien og ost er lækker."
"Kælling. Gad vide, om der er mere."
"Jeg gad godt instruere reklamer for Kraft Mac & Cheese."
Sig, hvad du vil.
Bliv vred over, jeg ikke takkede dig, at Anthony jokede,
at Taylor sagde, hvad fanden hun så end sagde…
-Hun var led. -Hun er skuespiller.
Hele aftenen smilede I og blev fotograferet sammen.
-Hun har hovedrollen i min film. -Jeg er ligeglad.
Jeg skal opvarte hende.
-Ikke på min bekostning. -Jo.
Det er mit job.
-Du glemmer ikke at takke hende. -Jøsses.
-Det gør du ikke. -Hun er psykotisk.
Hun ville flippe ud
og lade dig bøde hele aftenen, så du aldrig lod det ske igen.
Du siger, du ikke er skør nok.
Jeg siger, at du bruger hele dit liv
på at behage alle andre end mig.
Agenter, producere, personale, skuespillere,
selv fiktive karakterer får mere respekt
og empati fra dig end mig.
Og det underlige ved hele situationen er,
at jeg forstår.
Taylor er vidunderlig i filmen.
Men når du står og taler om
hendes evne til at puste liv i Imani
uden at nævne,
at var jeg ikke i dit liv, ville hun ikke findes.
Det er sgu underligt.
Imani er ikke baseret på dig.
En 20-årig junkie, der vil være clean.
Rent tilfælde.
At du blev clean har klart inspireret mig.
-Som 20-årig? -Ja.
Du gav mig et indblik i det.
Hvordan det var. Men Imani er ikke dig.
Det er en sammensmeltning af mange ting.
Hvem?
Folk.
Hvilke folk?
Mange forskellige.
-Som min fætter Rick. -Godt.
-Mange forskellige folk. -Din fætter.
Ved du hvad?
Når først du ved, nogen er der for dig, og du ved, de elsker dig,
glemmer du dem.
Det passer ikke.
Først når du er ved at miste nogen, bliver du opmærksom.
-Er det sådan, det er? -Hvad?
Er det en trussel?
Undskylder jeg ikke, mister jeg dig?
Jeg søger ikke en undskyldning.
-Hvad så? En plads i rulleteksterne? -Vær ikke ond.
Jeg mener det. Vi taler i timevis om arbejde.
Er det en sådan plage, at du vil have kompensation?
Jeg havde et manusudkast, før du kom ind i mit liv.
Det handler ikke om anerkendelse.
Hvad vil du så?
Filmen er smuk.
Jeg er stolt af dig.
Det var en sej omgang, men jeg har et spørgsmål.
Ville filmen være lige så god, hvis vi ikke var sammen?
Nej.
Andet skulle du ikke have sagt.
Fedt.
Skændes vi ikke længere?
Vi får se.
Hvad?
Kan du undgå at sige noget sårende
resten af aftenen?
Så slem er jeg ikke.
Det er du ikke.
Må jeg kysse dig?
Nej.
Er du sikker?
Men jeg vil virkelig gerne kysse dig.
Jeg er ligeglad.
Du må ikke tage mig for givet.
Det gør jeg ikke.
Det gjorde du.
Undskyld.
Du må kysse mig nu.
Ja.
Jeg siger bare, at du er et røvhul, når du er et røvhul.
Det ved jeg.
Og nu da du har lavet en film, alle elsker,
vil de slikke dig i røven.
Tror du?
Jep.
Jeg hørte det hele aftenen. "Han er så følsom."
"Han forstår sig på følelser. Han er romantisk."
"Han er sikkert sød."
-Hvad sagde du? -Jeg sagde: "Tja, jo."
"Når han ikke er en følelsesladet terrorist."
Ja.
-Ja. -Nej.
Er du stærk, stankelben Jones?
Jeg er stærk.
Næh, jeg får dig ned med nakken.
Livet bliver lettere, men det bliver også sværere.
Hvad mener du?
Tro ikke på mediehysteriet.
Skub ikke dine støtter væk.
Du begynder at lave falske film om falske mennesker med falske følelser.
Så spiser du middag med den hvide pige fra LA Times.
-Ja. -Nej, ikke den hvide pige.
Du taler om den her ene optagelse og den der,
hvordan kameraet…
Du ved, du gør det.
Bogstaveligt.
Kort efter er du på presseturné med din nye LEGO-film.
Du siger, at det er en allegori over genopbygningens fejltagelser.
"Den oprindelige arbejdstitel var…
…Fyrre LEGO-klodser og et æsel, men…"
"Studiet blev lidt…"
Du griner, men jeg kan se det. Jeg mener det.
Og alle dine Twitter-venner citerer dine tweets,
klapper
og siger: "Sådan ser ændring ud."
-"Ja, konge!" -Grusomt.
Men resten af Amerika tænker:
"Hvorfor fanden sælger han os det lort med LEGO?"
"Jeg vil ikke se det pis."
Så kommer der boykotter og protester,
fordi du politiserer LEGO,
men heldigvis har du din nye, hvide kæreste fra LA Times.
Hun kommer med sin hvide brigade
til et hockeymor-arrangement
og tweeter til højre og venstre.
"Det er censur!"
"Hvem er ansvarlig her?"
"Det er vores moralske forpligtelse at se den film
skrevet og instrueret af en ægte so… Jeg mener 'farvet person.'"
"Vi skaber historie."
"Det bliver den største kassesucces nogensinde."
Og uden videre
har du tjent milliarder til legetøjsfirmaet.
-Ja. -Ja.
"Tillykke, Malcolm Elliot! Du gjorde det sgu!"
"Her er et par millioner dollar og en frugtkurv."
"Har du overvejet
at lave Angela Davis' biografi med LEGO?"
Din hvide stemme er skør.
-Du griner, men… -Den er god.
Du kan ændre verden.
Du skulle aldrig have droppet skuespil.
Hvorfor?
Fandt du en karakter,
der tillod dig at være dig selv, ville du overraske.
Tja…
…desværre er det kun dig, der kan skrive den.
Har jeg for nylig sagt, jeg elsker dig?
Undskyld
Holdt dig
Kærligt mine arme
Du havde brug for mig
Jeg indså Du også havde brug for kærlighed
Jeg elskede med dig
Jeg glemte at være din elsker
Undskyld
Marie!
Marie.
Marie!
Hold op med det pjat.
Marie!
Pis.
Marie!
Hold op med det pjat.
Marie!
Pis.
Marie.
Åh gud.
-Hvor fanden var du? -Jeg tissede.
-Hvor? -Udenfor.
Hvorfor gik du ikke på toilettet?
Jeg voksede ikke op med en baggård.
Nyhedselementet er ikke aftaget.
Du er den mest trængende mand, jeg har datet.
Samtidig er du også den mindst jaloux mand, jeg har datet.
Jeg kan tage en tilfældig fyr under armen,
og du vil ikke tro, det er seksuelt.
Du kommer bare hen og siger: "Hej, skat. Hvad laver du?"
"Jeg skal bruge dig. Jeg kan ikke huske folks navne. Kom."
-Hvem har du under armen? -Det er underordnet.
Handler det om i aften?
Lidt.
"Lidt"?
Jeg røg udenfor, og du var herinde
og undskyldte på en følelsesmæssig tykhudet måde.
Som om en 50 år gammel sang om en anden pige
skulle få mig til at få det bedre med vores forhold.
Nogle ville sige, at mangel på jalousi er godt.
-Ikke når det nærmer sig ligegyldighed. -Hvad taler du om?
Du kan opmuntre mig til at have mit eget liv,
men det der er noget fis.
Du ønsker ikke, at vi har et adskilt liv,
for du har et kæmpe behov.
Vi skændes stadig.
-Vær ikke sart. Vi skændes ikke. -Okay.
Det er en observation.
Det vil du ikke diskutere.
-Tro mig. -Hvorfor?
Du tænker ikke klart.
-Jeg tænker helt klart. -Det gør du ikke.
-Jeg har et masochistisk anstrøg. -Men du er ikke dum.
-Jamen dog. Tak. -Vær nu ikke en møgunge.
Du skal ikke belære mig om, at jeg opgav noget,
når du godt ved, at dit arbejde fylder din tid
og dine tanker.
Du opgav en karriere for at blive en følelsesmæssig støttehund.
-Fuck dig. -Nu forstår jeg.
-Fuck dig. -Du er bange.
Du ville ikke.
-Du er bange for at fejle. -Du er grim indvendig.
Nej, fuck dig.
Da jeg mødte dig, var du en pillekatastrofe.
Du var knap 20 år gammel.
Førte du en samtale, faldt du i søvn,
besvimede eller brød sammen.
Gennem de sidste fem år
er du ikke blevet så oplyst, at jeg har glemt dit gamle jeg.
Du skal da have dit eget liv.
For har du ikke det, bliver du helt afhængig af mig.
Og når jeg glemmer at takke dig til en premiere,
kommer du hjem og skændes. Om morgenen drikker du med Xanax
og skærer dig i håndleddene med en neglesaks.
Du skal gå ud herfra.
Hold nu kæft. Jeg er helt med.
Du har smerter, skuffelser og drømme,
som alle andre på Jorden.
Du er vred over, du ikke fik de jobs, du ønskede.
Du er flov over, du spillede "Tynd pige i gyde"
og "Urolig sygeplejerske nr. to".
Men ved du hvad? Ingen af os er stolte over vores debut.
Jeg skulle brainstorme direkte til VOD-komedier
og omskrev uofficielt film, som ikke ville betale forfattere.
Men man bliver ved.
Man arbejder hårdere og hårdere,
for selv uden talent, som du har,
kan man komme videre, så længe man ikke har et ego.
Man kan ikke være stolt af alt, man gør.
Men man skal arbejde hårdere end 99 procent af folk.
Ved du, hvad der er fis? Hvad der er et påskud?
At du opfører dig, som om mit arbejde er så kvælende,
at du ikke kan få vejret og ikke har plads.
Se dig omkring.
Se det hus, som produktionsselskabet har anbragt os i.
Vælg et værelse, kom i gang,
og hold op med at give mig skylden for din manglende selvkontrol.
Jeg fik dig indlagt til afvænning.
Jeg gik til gruppeterapi med dig.
Jeg har støttet dig hele vejen.
Da du var deprimeret,
da du fik medicin, så du ikke kunne kneppe i et halvt år.
Jeg var der.
Da du fik tilbagefald, var jeg der.
Da vi boede på 38th Street, og du gik til det der møde.
Du tog til mødet og kom ikke hjem,
fordi du kneppede en anden.
Gæt, hvem der var der?
Ham lige her.
Så glem det.
Du vil ikke vinde den diskussion.
Tro mig.
Hvad med at stoppe alt det fis?
Alle er ærlige i aften, kan du så ikke også være det?
Om grunden til, du var der.
Jeg var godt stof.
Derfor holdt du fast i mig.
Jeg var en historie.
Det var et hav af følelser, du ikke var vant til at have tæt på.
Jeg var 20 år og var aldrig blevet elsket, som du elskede mig,
eller troede, du elskede mig. Jeg forstod ikke min rolle.
En film. En tragedie.
En, du kunne betragte, så længe du var der for mig.
Og i aften så jeg det hele for åbent tæppe.
Så foregiv ikke, det var en uselvisk handling.
Det er grundlaget for din kunst, og årsagen til,
at alle de folk kalder dig genial, modig og frygtløs.
"Så sig os engang."
"Hvordan kunne du puste liv i Imani?"
"Hvordan kunne du beskrive en ung kvinde
så godt og autentisk?"
"Jennifer, et godt spørgsmål."
"Man kan sige, jeg stjal."
"Jeg huggede."
"Ikke et bogstaveligt tyveri, et åndeligt."
Du er en bedrager.
Du takkede mig ikke i aften, fordi du vidste det.
Du har intet nyt at sige.
Du kan kun parodiere.
Du er en papegøje, en kakadue.
Gud forbyde, du bliver alene
og skal finde på en ny original idé.
Hvad vil du skrive?
Om dig selv?
Hold nu op.
Du har ikke nosserne.
Du har ikke alvor og introspektion til at se på dig selv,
din utilstrækkelighed og dine fejl
og indse, du ikke er som Spike Lee eller Barry Jenkins,
for de havde noget nyt at sige.
Noget ægte og selvoplevet.
Du siger, filmen er om skam og skyld.
Dine ord, ikke mine.
Jeg har et spørgsmål til dig.
Hvis skam?
Hvis skyld?
Hvad fanden kender du til skam og skyld?
Du har forældre, ingen dårlige vaner, du er bare en dum skid,
og en uddannelse.
Din mor er terapeut. Din far er lærer.
Din søster arbejder for en tænketank i D.C.
Men her tror disse smilende, rige mennesker,
at du kender til det hårde liv.
De tror, du har oplevet det.
Du er mere privilegeret end den hvide pige fra LA Times,
som tror, det er en borgerpligt at rose din middelmådige røv.
Nu er du ond.
Prøv at skære dig i håndleddene med en neglesaks.
Du vil ikke ønske at overleve, for det er pinligt.
Bare rolig.
Jeg er ikke så lille, at jeg bringer det op i vrede.
-Jeg mente det ikke. -For sent.
Det er pinligt og grusomt,
og jeg fortryder, jeg fortalte dig det.
Jeg forhindrer dig…
Pis.
Hvordan fanden forhindrer jeg dig i at have et liv?
Så dumt.
Fandens pis.
Jeg ved, hvad det er. Fis.
Fuck Malibu.
Hvordan "middelmådig"?
Du ville bare være led.
Sagde du det derfor?
Af alt det, jeg sagde,
hænger "middelmådig" fast?
Jeg vil bare vide, om du mener det.
Hvad tror du?
-Svar på spørgsmålet. -Hvad spørger du om?
Kan du ikke lide filmen?
Det sagde jeg ikke.
Du hader mig og filmen.
Det sagde du bogstaveligt.
Du er lidt irrationel.
Er jeg irrationel?
Det er mit livs vigtigste aften,
og du gør den til den værste og mig til irrationel.
Se dig lige.
Du er sådan en solipsist, at du ser dig selv i alt.
Selv i noget, du intet har med at gøre.
Du lægger mærke til Imanis gang.
Du siger: "Hvor mon hun har den gang fra?"
Jeg siger ingenting. Jeg smiler.
Jeg tager det let, for jeg vil ikke såre dig,
men du holder regnskab.
Mens jeg faktisk udretter og skaber noget,
står du på sidelinjen og retfærdiggør din eksistens.
"Jeg kender den replik." "Det sagde jeg." "Det gjorde jeg." "Det har du fra mig."
Selv feedback kommer med et gældsbrev.
Skal det være beskidt spil?
Så gør vi det.
Du vil såre mig.
Jeg kan såre dig ti gange dybere.
Du er en fjervægter. Helt i bund.
Jeg kan brække dig som en kvist.
Imani er baseret på dig som på mig.
Ordene til sygeplejersken
sagde jeg til min far, da han lå på intensivafdeling.
Du lagde mærke til Imanis gang.
Det er en god gang.
Sådan gik min ekskæreste Jess.
Også cykelscenen i regnvejr.
Den var ikke baseret på Barcelona.
Det var Jess og jeg på bycykler i Brooklyn.
Måden, hun snører sine sko med to løkker…
Det var Jayla.
Du var ikke den første.
Joken om, at hun ikke er til spillere.
Det er en fortærsket replik, alle har hørt før.
Joken om, hvor hurtigt hun får orgasme.
Det var Kiki.
Kiki.
Hun var danser.
Vi kalder hende danser.
Som jeg mødte uden for St. Louis på en biltur.
Jeg gennemkneppede hende i en penthousesuite på Marriott.
En gang i sengen, en gang i badet.
Vi kneppede måske også i skabet.
Jeg har et foto af hende.
Hun sidder nøgen i et hjerteformet badekar.
Det er i fotoalbummet derhjemme i skabet.
Men du er junkie.
Det gør dig unik, ikke?
Det gør dit bidrag så meget vigtigere.
Få hovedet ud af røven.
Du er ikke den første ødelagte pige, jeg har kendt, kneppet og datet.
Jeg skrev mit første manus i en lille lejlighed med Leah,
som, jeg troede, elskede timelange brusebade,
indtil jeg fandt hende besvimet med en nål i armen.
For to år siden fik jeg en e-mail fra hendes søster,
der skrev, at hun havde drukket en hel flaske Tylenol og døde,
og bad om fotos,
for hun ville lave et slideshow.
Jeg burde have takket hende i aften.
Hun fortjener det.
Også Tasha.
Den første pige, jeg virkelig elskede.
Den første, der knuste mit hjerte.
Hun var aldrig utro. Det skal hun have ros for.
Hun fandt Jesus, blev gift og skilt.
Hun sender mig konstant billeder af sin datter
og siger, hun ville ønske, vi havde et barn.
Jeg sendte hjerte-emojis. Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle svare.
Er du færdig?
Langt fra.
Skal jeg stoppe?
Nej. Fortsæt.
Hvorfor?
Kan du lide at høre det?
Ved du, hvor forstyrret du er?
Nok er du clean, men det har du ikke fundet ud af endnu.
Hvorfor du elsker at blive såret, traumatiseret og stækket?
Det er unormalt og usundt,
og det gennemsyrer vores forhold.
Måden, vi taler på, skændes på og knepper.
Jeg har datet ødelagte piger i mit liv.
Men ingen af dem søgte nedværdigelse som dig.
Og helt ærligt
er det ikke smukt.
Så hold op med at smile. Du ligner en klovn.
Nu har du noget at tænke over.
Ved du, hvad jeg lige har indset?
Du vil ikke kun retfærdiggøre din eksistens.
Nej.
Du er så bange og egoistisk,
at du må nedgøre mig.
Kritisere alt, jeg gør.
"Er jeg middelmådig?"
"Kan jeg gøre det uden hende?"
"Jeg ved det ikke. Jeg må spørge Marie. Hun har nok svaret."
"Jeg har brug for Marie." Tak.
"Marie, hvor var du?"
"Så du forestillingen? Hvad siger du?"
"Kunne du lide den? Ja, også mig."
Gud forbyde, jeg er stærk nok i min holdning uden dig.
Det handler det om.
Hele din tale om falske film.
Du har behov for at være nødvendig,
for hvis jeg ikke har brug for dig, hvad fanden laver jeg så med dig?
Du vil have kontrol,
for du forstår ikke, at jeg er sammen med dig, fordi jeg elsker dig.
Jeg elsker dig bare, skat.
Jeg har ikke brug for dig.
Men jeg elsker dig. Der er nogen, der bare elsker dig.
Jeg elsker måden, din hjerne fungerer på.
Det gør jeg.
Jeg elsker din måde at se verden på.
Jeg elsker din måde at tænke på.
Dine instinkter.
Og jeg er så taknemmelig,
for alt, du har været igennem…
…har skabt dig.
Pigen, jeg elsker, pigen, jeg knepper,
pigen, jeg er sammen med klokken to om natten
på mit livs største aften, fordi hun er utrættelig.
Og skør.
Og jeg beklager.
Jeg undskyldte…
…og tusinde gange. Jeg kvajede mig.
Men helt ærligt, da vi kom hjem,
ville jeg bare fejre det med dig.
Marie, min pige, mit livs kærlighed.
Vil du vide, hvilken del af Imani der er baseret på dig?
Slutningen.
Det, der gør det til en tragedie. Der…
…hvor hun…
Hvor hun ledes ved sig selv på grund af skylden og skammen.
Hun kan ikke lukke det gode ind.
Den del er baseret på dig.
Hendes manglende evne til at fatte,
at der er nogen på Jorden, der bare elsker hende.
Til trods for hun ikke elsker sig selv.
Det er dig.
Den del er ikke fiktion.
Begynder du at ryge igen?
Slå op med ham
-Slå op med ham -Åh nej
Men jeg elsker ham
Pis!
Satans.
Fuck dig!
Røvhul. Fuck dig.
-Hvad sker der? -Anmeldelsen fra LA Times.
-Hvad står der? -Jeg ved det ikke. Skide internet.
-Er den god? -Vent.
-Hvem har sendt den? -Jeg fandt den.
-Hvorfor har ingen sendt den? -Stop. Den loader.
Hvordan lyder overskriften?
Skal jeg betale for adgang nu? Seriøst?
Hvornår kom den ud?
En måned for 1,99 dollar. For 20 minutter siden.
Og ingen sendte den? Hvordan kan det være?
Pis. Hvor er min pung?
Har du ikke kreditkortet gemt i telefonen?
-Nej! -Hvorfor?
-Jeg stoler ikke på det lort. -Seriøst?
-Stop. -Undskyld.
Skrev hende der den?
-Den hvide pige? -Ja.
-Så er den nok positiv.
Det håber jeg. Hvor fanden er min pung?
Har du prøvet soveværelset?
-Hvad? -Kig i soveværelset.
Jeg har kigget.
Har du kigget på disken?
Det har jeg også. Hvor fanden er…
Jeg har den.
-Hvor var den? -Det er ligegyldigt.
Pis. Hvor fanden er min telefon?
-Malcolm? -Hvor er den?
-Malcolm? -Hvad?
Den er lige her. Fald ned.
"Anmeldelse af Imani."
"En filmisk tour de force
sigter på grusomheder som sundhedssystem og racisme,
og det er Malcolm Elliots oprørske, jazzede debut som instruktør."
Jeg hader den kvinde. Hvem vil se den film?
Jeg hørte "filmisk tour de force."
-Hørte du ikke "jazzede"? -Jeg hørte også "jazzede".
"Som åbningsscenen med Steadicam." Dolly, idiot.
"I Bed-Stuy ved vi en ting
om vores tynde Imani, hun følger sin egen rytme."
"Hun sætter tonen, atmosfæren, stemningen."
"Nok går hun ubemærket gennem udslusningsboliger og hospitaler,
men tag ikke fejl, som titlen antyder,
det er hendes film, verden og hjemmebane. Indtil det ikke er."
Hvis ikke min hvide piges ord antyder det,
er det en sort film.
Synopsis. Kedelig, kedelig, kedelig.
Hun kender kun perforeringskameraer,
fordi jeg fortalte om dem til premieren.
"Positiv…"
"Fører til en rystende scene,
hvor Imani tager en overdosis i Chinatown,
og der bliver Elliots mål klart."
"Filmen handler om farvede kvinder i sundhedsvæsnet."
Det præcise øjeblik
sagde alle sorte, der abonnerede på LA Times:
"Hvorfor fanden se den film?"
Bare fordi filmen ikke har skuespillere som hende,
gør den ikke politisk.
-Hvad er der galt med at være politisk? -De film er udmattende.
Du elsker politiske film.
Ikke dem, den hvide kvinde fra LA Times kalder politiske.
Hun elsker Do The Right Thing.
Dengang var politik ikke sej. Det gjorde den revolutionerende.
"Da Imani placeres under 5150,
hvor folk indespærres mod deres vilje,
da de er til fare for sig selv,
anbringes hun efter en rystende scene med en neglesaks…"
"Hun anbringes i den venlige læges pleje,
der spilles af… Den berømte tv…"
"Men Elliot ved, han er ude på dybt vand
og undergraver med bravur stereotypen om den hvide frelser."
Hun er skør. Den skide…
"Senere da Imani befinder sig…
…hos sin ekskæreste og tigger om et fix,
bruger Elliot stærke linser." Det er de samme linser.
"Klaustrofobi…"
"Man begynder at betvivle hensigterne
med at svælge i den sorte heltindes traume så længe."
"Scenen er bedre underforstået."
"Det er ikke filmens begrænsning,
men for at adskille den fra en udførlig historie
om kønsbaseret vold mod farvede kvinder."
Det er fandeme løgn.
I næste linje. Pis.
Hun siger, det er et "sandt mesterværk".
Jeg kan ikke læse det lort. Det er for tåbeligt.
Hvordan kan LA Times hyre sådan en idiot?
Med bravur undergraver jeg stereotypen om den hvide frelser.
Hun er en frelser.
Hun forsøger at redde sig selv,
så hvordan har jeg undergravet det?
Hvordan? Det er, fordi jeg er sort.
Var jeg hvid, var jeg faldet for stereotypen.
Men jeg er mand, så hun betvivler mine hensigter
og siger, jeg svælger i en kvindes traume.
"Bedre underforstået."
Hold da op! Hvorfor? Fordi Taylor tog sin bluse af?
Hun mener blot, at nøgenheden var unødvendig.
Intet af det er nødvendigt.
Intet af det pis er nødvendigt.
Bevægelse, arrangement, lyssætning, digitalt versus film.
Det klip her, det klip her.
Vi panorerer… Det er noget fis. Det handler om, hvad man vil.
Mit problem med hende, selv inden hun skrev det bræk,
er det samme som efter at have læst den pisselortede,
skide anmeldelse.
Hun ser ikke filmen.
Ideerne og håndværkets udtryk.
Film behøver ikke have et budskab.
De skal have hjerte og elektricitet.
Tåber som hende dræner verden for mystik,
fordi de skal have alt skåret ud i pap.
De er skrækslagne for at godtage noget potentielt farligt,
for de vil forudsige kulturen.
Den nikkedukke burde ikke skrive for LA Times.
Hun burde holde smilende solplakater op for lokale nyheder,
for hun er ikke andet end en vejrmand.
Eller vejrkvinde.
Det kommer ud på ét.
Dumme…
Malcolm.
Hvad?
Hun kaldte den et sandt mesterværk.
Jeg er pisseligeglad.
Jeg er i det mindste konsekvent.
Alt kan ikke baseres på identitet.
Jeg undergravede ikke stereotypen med bravur, fordi jeg er sort,
men jeg røg i den kategori, fordi jeg er mand.
Identiteter skifter konstant.
Eksisterer mandeblikket, hvis instruktøren er bøsse?
Hvad hvis de er aseksuelle?
Hvad hvis de ændrer køn, og man ikke ser det?
Man kan kun se tilbage og spekulere over, hvad det betyder.
Hvorfor tilbragte Ben Hecht og Selznick, to jødiske mænd,
så lang tid sammen i Borte med blæsten?
Ingen kan forklare mig, hvorfor Billy Wilder lavede Sejren over Atlanten
og gjorde stads af nazisvinet Lindbergh.
Eller hvorfor Ida Lupino elskede film noir og voldelige mænd.
Hvorfor gik Ed Wood med dametrusser?
Han gik med dametrusser og lavede B-film om rumvæsner.
Eller Elaine May, der var fascineret af afstumpede mænd.
Så hun sig selv i dem?
Hadede hun dem i det virkelige liv, men ville kende dem?
Gør det Moonlight universel, når Barry Jenkins ikke er bøsse?
Forstod Cukor kvinder bedre end mænd, fordi han var bøsse?
Det er et mysterium.
Hvad driver en instruktør? En kunstner?
Hvorfor følte Pontecorvo, en rig italiensk jøde…
Hvorfor følte han slægtskab med algierske muslimske guerillasoldater
og lavede Slaget om Algier?
En klassiker. Sig mig det.
Kan du sige mig det? Skide Karen!
Det kan du ikke, vel? Hvorfor ikke? Fordi ingen ved det.
Hvem fanden ved det? Hvorfor filmede jeg scenen sådan?
Fordi jeg er mand, hetero?
Fordi jeg er ufølsom over for vold,
eller fordi jeg tror, at oplever man traume på lærredet,
bør publikum også fornemme traumet?
Det er mysteriet ved kunst. Ved film.
Det fører nogen til at lave eller gøre noget.
Man kan kritisere systemet, der som ethvert andet system
er hvidt ad helvede til,
og i vores branche af hankøn og hvidt ad helvede til.
For fanden da!
Jeg har ventet hele livet. Jeg har spurgt:
"Hvor er de sorte instruktører,
for jeg er godt træt af de britiske fyre,
der render rundt i deres føleri og forsøger at overvinde en fødselsskade
for at redde dronningen fra Hitler."
Gør mig en tjeneste.
Forbyd alle film med et efterskrift, og vi klarer os fint.
Vi vil klare os fantastisk!
Men at skrive sådan en omgang lort?
At sætte folk i bås, fordi du ikke er filmelsker,
fordi du ikke har lyst til at kritisere form, medie, teknik.
Du har ikke ord til at beskrive følelser
af frygt for manglende klik
eller af frygt for pøblens fjendtlighed.
Fuck dig, fordi du hæmmer kunstnere i at drømme om,
hvordan livet er for andre mennesker. Fuck dig! To gange!
Med en syg kaktuspik.
Selv hvis du ikke er god nok eller kan gøre det bedre, fuck dig.
På grund af dig laver de forslidt,
ufarligt, stillestående ophobet lort.
Du er grunden. Ikke mig.
Du burde være modig og fandenivoldsk.
Folk burde være fandenivoldske.
De burde råbe for fuld hals.
Hej, Karen! Hej, Al!
Jeg hører jer og er pisseligeglad.
For vi bliver ikke bedre, før de gør oprør mod dette puristiske,
moraliserende, akademiske ævl, på samme måde som Spike Lee
protesterede mod det hvide system med Do the Right Thing.
Normalt ønsker jeg sådan en person død.
En, der i sådan en grad mangler fantasi.
Men i stedet vil jeg bede,
som min mor lærte mig, og ønske, hun får karpaltunnelsyndromet,
så hendes hænder sygner hen,
og hun ikke kan skrive tåbeligt bras længere.
Du godeste.
Så det sker, når du får en god anmeldelse?
Du er skør.
Du taler i vildelse.
Du er sindssyg.
Jeg ved det. Jeg er træt af at skændes.
Du skændtes med dig selv.
Mon du er den første forfatter
i historien, der har det problem med kritikerne?
Nej da.
For det er den samme omgang sludder.
Hvad så? Du vil lave film,
men ingen må sige noget dårligt?
Hold da op.
"Man angreb min film. Åh nej!"
Ja, fuck de dovne anmeldere.
Du arbejder ikke som keramiker.
Du er instruktør, og film er den mest kapitalistiske,
etablerede form for kunst på Jorden.
Uanset alle de gange Taylor sagde til E! News,
at hun var kommunist.
-Hvad er hun? -Eller maoist.
-Ævl. -Det var noget i den stil.
Hun har måske talt om omfordeling af velstand
og social kamp.
-Og sælge en film? -Behandling af psykisk syge…
Med en billet til 15 dollar?
På E! News.
Entertainment Tonight.
Og du undrer dig over, den hvide pige taler om
det psykiatriske system.
Fordi…
Hun… Pis, du har ret.
Ikke?
Jo.
Det gør mig ondt at sige det,
men ingen i det her spil er progressive.
-Taylor er ret progressiv. -Ævl. Hun spiller komedie på tv.
Hvad mener du?
I er alle en flok ludere.
-Kalder du mig en luder? -Ja.
Fuck dig.
For du er en luder. Det er du.
Derfor er du fokuseret på at lyde klog,
for du kompenserer for, at du er en luder.
I stedet for at forstå…
…at det bare er sådan verden fungerer.
Du har en skuespiller i en kjole til 2.000 dollar,
der taler om socialisme,
fordi hun er for bange for at indrømme,
at hun bare er skuespiller.
Det er ingen skam.
Så får man alle nyhedskanaler
til at vise hendes opfordring til kamp og viva revolutionen.
Ikke fordi de er interesserede i at sprede budskabet.
Men fordi de ved, at intet sælger bedre end væmmelse.
Det giver klik.
Og I idioter falder for det hver gang.
Alle er ligeglade med, hvad I har at sige.
Sådan er det.
I lever af at klæde jer ud.
Det er ærkeamerikansk luderfacon.
Og I er alle skyldige.
I holder jer på egen boldgade og gør jeres luderstads.
Du fik en fantastisk anmeldelse med en fodnote.
Stakkels dig.
Er jeg en luder?
Helt bestemt.
-Jeg elsker dig. -Du må ikke manipulere mig.
Godt.
Jeg har en plan.
Jeg elsker det her.
Jeg vil ved gud bare
gøre det her hele natten.
Her er planen:
Jeg går herfra…
…til badeværelset…
-…fordi jeg skal tisse. -Okay.
-Er det i orden? -Fint.
Vi er positive og glade.
Du bliver her. Rør dig ikke. Du er smuk.
-Bliv her. -Okay.
Du bliver lige her.
Åh gud.
Malcolm?
Ja?
Må jeg stille et spørgsmål, og du lover at svare
uden at nedgøre mig?
Ja.
Hvorfor castede du mig ikke?
Du skrev det til mig.
Så hvorfor castede du mig ikke?
Så det har handlet om det hele aftenen?
Nej.
-Fis. -Nej.
-Du lyver. -Nej.
Det var noget, vi ville lave sammen.
Jeg ved ikke, hvornår det ændrede sig.
Jeg ved ikke hvornår og hvordan. Jeg sad bare blandt publikum
og tænkte: "Wow.
Jeg ville ikke give alt det væk."
Jeg vil ikke vide, hvorfor du castede Taylor,
men du er så god til at kæmpe.
Du kæmpede for at lave filmen
og gøre det på din måde. Så hvorfor kæmpede du ikke for mig?
Jeg ville have været god.
Det ville jeg.
Måske endda bedre.
Der kom det.
-Hvad? -Sandheden.
Du har ødelagt hele aftenen
kun for at afsløre til sidst, at du bare er jaloux.
-Jeg er ikke jaloux. -Jo.
-Nej. -Selvfølgelig er du det.
Det er dybere end det.
Det er ikke jalousi.
Hold op.
Jeg kan ikke længere fortælle min historie.
Jeg kan ikke formulere det kaos, der foregår herinde.
Det har du gjort.
Det har du og Taylor allerede gjort.
Jeg ved, den ikke er min alene.
Det ved jeg.
Det skete for os begge.
Forskellen var, at du tog det grimme
og gjorde det til noget smukt.
Noget godt.
Noget, der…
Der rørte folk.
Men jeg sidder tilbage med den.
Ja.
Gid vi kunne have lavet den sammen.
Og for at være skånselsløst ærlig, ja…
…jeg ville have været bedre.
Jeg har oplevet det.
Jeg har levet det.
Jeg ville have været bedre og gjort din film bedre.
Du opgav skuespil.
Da jeg fik støtte, bad jeg dig gå til audition.
Du sagde ja, men var modvillig. Du har talent, men det er ikke nok.
Man skal ville det.
-Tro mig, jeg ville det. -Det er noget fis.
Du prøvede ikke, og det er den barske realitet.
Instinktet, der findes i Imani og dig,
instinktet for selvsabotage
forsvandt ikke.
-Jeg prøvede ikke, du ville ikke have mig. -Nu spiller du offer.
Du fornemmede, jeg ikke ville have dig, så du prøvede ikke.
Du er ulidelig.
Din skide, falske, bedrageriske, tyvagtige fupmager.
Du ville ikke have mig, for så måtte du dele scenen.
Du ville ikke være filmens eneste forfatter.
Der ville være en historik, der rakte ud over dig og din genialitet,
for folk ville spørge mig, der ville sige: "Ja, det skete for mig."
Alle vil pludselig spørge: "Er det ham eller hende, der har talent?"
Vil du bilde dig selv det ind? Fint nok.
Det handler om ejerskab.
Det handler om din illusion om,
at filmproduktion ikke er et samarbejde.
Det er dig, og alle følger efter,
for var det mig, hvis det var autentisk på grund af mig,
ville du ikke kunne svinge rundt med din pik.
Derfor takkede du mig ikke.
-Derfor castede du mig ikke. -Autenticitet.
-Ja. -Er det ikke dagens ord?
Det hørte jeg konstant. "Sikke en autentisk instruktør."
"Filmen er autentisk."
"Hans stemme var autentisk."
Hvorfor elsker folk det ord?
De ved ikke, hvornår det er godt.
Autenticitet er nøglen.
Selvfølgelig. Der er ikke andet at tilbyde.
-Alle siger det. -Jeg har ikke andet at tilbyde.
Det eneste ord, som folk, der intet aner om film,
tror, giver dem noget at tilbyde.
Jeg har intet at tilbyde dig.
De kan intet sige om film, men elsker at tale om autenticitet.
De ved intet om film.
Om Citizen Kane eller De bedste år…
Alle er ligeglade med det lort.
Autenticitet. Det kender de til.
Autenticitet har betydning, dit perspektiv…
Du har ikke noget.
At genskabe realitet er ikke interessant.
Det handler om fortolkningen af realiteten.
Hvordan man har det med den og overbringer den.
Hvad man afslører af den.
Perspektiv, dit perspektiv.
At nedskrive en samtale eller holde et kamera og presse "optag"
er en video til YouTube.
Det er skriftemål eller memoirer.
Vi har set og hørt det tusindvis af gange.
Din erfaring, dit liv og din kamp er ligegyldige.
Du har været junkie, kedeligt. Du tog en overdosis, uinteressant.
Det handler om at overføre følelser
og alle de øjeblikke til noget filmisk og gribende.
Så ved du hvad? Held og lykke.
-Jeg hader dig! -Og jeg dig!
-Jeg hader mere! -Jeg hader mest!
Jeg hader dig!
Skide røvhul.
Hun skal på den lukkede.
Hvad har du gang i? Vil du lægge kniven?
Du ved de antidepressionspiller, jeg tog?
Jeg tager dem ikke længere.
Jeg har det virkelig ikke godt.
Jeg har aldrig været clean.
Jeg har ikke i sinde at blive det.
Jeg er rædsom.
Jeg er en løgner.
Jeg har været dig utro.
Jeg har kneppet dine venner.
Jeg kar kneppet dine venner.
Jeg føler, jeg er skør.
Jeg har stjålet fra din mor.
Og ved du, hvad der er råddent?
Jeg er ligeglad.
Det gør mig intet.
For jeg fortjener det.
Sig, hvor de piller er.
Og der fanger autenticitet dig.
Hvorfor gjorde du ikke det til auditionen?
Du er den mest ulidelige, vanskelige, indædt ubehagelige kvinde,
jeg nogensinde har mødt.
Jeg går fra at ville hugge hovedet af dig
til at ville kysse dit smukke, dumme lille ansigt.
Jeg elsker dig.
-Skal vi gifte os? -Jeg har ikke lyst.
Jeg tror, vi bliver gift og skilt
et par gange, lad os komme i gang.
Nej.
-Jeg er så tændt lige nu. -Det er jeg ikke.
Skide psykopat.
Al den galskab handlede om dig og den scene,
hvor du sagde, du ville være bedre end Taylor
og såede tvivl i mit sind for livet,
om at filmen kunne være bedre.
-Det er præcis det, du gør. -Nej.
-Fis. -Nej.
Genialt.
Det er interessant med den hvide pige fra LA Times,
der kritiserer den der scene.
Er det ikke lige meget?
Den har jeg altid elsket mindst i filmen.
Den var min favorit i manus.
Kan vi tale om det senere?
-Det er vigtigt. -Jeg beder dig.
At se tilbage og finde ud af hvorfor.
-Synes du ikke? -Nej.
Ikke for at fjerne mystikken, bare af nysgerrighed.
I stræben efter at blive en bedre kunstner.
Du er udmattende.
Bliver du lige så udmattende som 70-årig?
Det afhænger af, hvor du er.
Jeg bor med den hvide pige fra LA Times,
fordi jeg kan vinde over hende i et skænderi.
Hvorfor så jeg den scene så anderledes?
-Hvordan så du den? -Den var mindre malende.
Så hvad? Angriber han ikke Imani?
Han angriber hende. Jeg troede bare ikke, du ville filme hende uden top.
-Hvad er forskellen? -Bare bryster.
-Og? -Du seksualiserede hende.
Filmede jeg dig nu, ville jeg seksualisere dig,
eller har du det på en fredag aften?
Jeg er ikke bar.
Var du i en Chuck E. Cheese, ville de smide dig ud.
-Det var Taylors idé. -Det tror jeg gerne.
Det gjorde det hele mere malende.
Og jeg tænkte bare,
om scenen havde været anderledes, hvis du var kvinde.
Ja, men jeg ville også have filmet hele filmen anderledes,
for jeg ville ikke have været mig, men en kvinde.
Med en anden sensibilitet.
Man dømmer ikke en film intelligent
efter de 600 billioner valg, der ikke er truffet grundet en uhåndgribelig,
dog ren hypotetisk vurdering af ens identitet.
Men efter de valg, der blev truffet.
Jeg forsvarer hende ikke som en stor tænker.
Godt. For hun er en idiot.
Jeg spørger, om filmen ville have været bedre,
hvis du havde femininitet?
-Hvem interesserer sig for det? -Det gør jeg.
Jeg spekulerer over,
om problemet, hun har med dig,
er det samme som mit med dig som partner.
Tja…
I sidste ende mener Karen, jeg er en tour de force.
Nu kan du lide anmeldelsen?
Lige nu kigger du på et mesterværk.
Du joker, men ikke jeg.
Det er beklageligt, for jeg vil ikke skændes mere.
Hendes problem er mit problem.
-Hvad går det ud på? -Jeg er sammen med dig. Jeg er ikke gået.
Jeg tænker ikke på andre film.
Jeg har dig. Jeg er på din side, og så…
Du går for langt.
Hold nu op.
Nej, vi skændes, måske vores værste skænderi,
men i stedet for sige, det ikke handler om dig,
det er en sammensmeltning,
nyder du det. Du vrider kniven rundt
og anbringer billeder i mit hoved, som aldrig vil forlade mig.
Hvad?
Kiki.
-Jeg var vred. -Fra St. Louis.
-Et hjerteformet badekar? -Jeg var vred.
Du har ingen stil.
Du er en tåbe, helt ærligt. Du kunne have vundet uden alt det lort.
Du kunne have vundet med 20 procent af dine ord,
men du kan ikke lade være. Sådan er du bare.
Var jeg blevet kneppet i en penthousesuite på Marriott,
i eller nær et hjerteformet badekar,
ville jeg aldrig have sagt det højt.
Jeg ville aldrig fortælle mine venner det.
Eller bruge det som våben i et skænderi.
Det ville såre mig mere
end det ville såre dig.
Og det er ærgerligt.
For jeg nød at have sex med dig.
Indtil for 15 minutter siden.
Det var et aspekt ved vores forhold, jeg ikke kunne beklage mig over.
Min eneste last tilbage, den og cigaretter.
Men der kan man bare se, du er gået for langt…
Hold nu op.
Og tilintetgjort glæden ved at kneppe dig.
Vi skændtes, okay?
Det støttede ikke din påstand. Det gav mig bare kvalme.
Så jeg tænkte: "Jeg fatter ikke, jeg har haft ubeskyttet sex
med det ækle, beskidte pikhoved,
et dyr, et snavset dyr."
Det er du. Du er et svin.
Du er et svin i en svinesti. Et svin af et menneske.
Du synes, det er sjovt.
-Du er dramatisk. -Nej.
Du tror, at med vores fælles fjende i Karen fra LA Times
er alt i orden.
Tro om igen. Alt er ikke i orden.
Hun er min spirituelle søster.
Vi søger begge ly
for din aggressive personlighed.
På grund af din begrænsning som partner og instruktør
kaster vi os begge i dækning.
Vi har måske ikke meget til fælles, men vi er i samme situation.
Du skulle tale.
Du har kneppet og datet nogle af de vildeste,
underligste mennesker, der har gået på Jorden.
Du har ingen standarder, hvilket er et rødt flag.
Du har ingen type, hvilket er et rødt flag.
Og ingen diskretion.
Så alle, der kender dig, ved, du er et rødt flag,
og taler om dit røde flag.
Nu kommer forskellen.
Jeg slæber ikke nosserne rundt i huset og praler med, hvor de har været.
Ingen detaljer, tak.
Jeg vil ikke kende tiltag og skridt,
der har bragt dig til min dørtærskel. Du er her.
Jeg elskede dig betingelsesløst. Hvorfor?
Fordi jeg sætter pris på mystik.
Det ukendte. Det fastholder spændingen i et forhold
og tvinger os til at yde vores bedste.
Hvad-nu-hvis faktoren.
Hvad nu, hvis nogen elskede ham bedre?
En, der er klogere, sødere.
Vækkede ham hver dag med morgenmad og et blowjob.
Hvad nu, hvis jeg ikke er hans bedste kæreste?
Hvad nu, hvis han drømmer om en anden?
Bedre samtaler, en pige med hofter og en røv
i stedet for den bønnestage, jeg er?
Jeg kender lidt til din type.
Ikke så meget, at jeg er lammet af usikkerhed og tvivl.
Så hver dag, jeg står op
og taler med dig og bærer denne smarte kjole
og holder dig i hånden,
prøver jeg at være den bedste kæreste, du har haft.
Så når du siger, at jeg er oppe imod Kiki…
-…fra St. Louis… -Så kører den.
…i et hjerteformet badekar, begynder jeg sgu at miste interessen.
Du bringer alt det lort på bane.
Jeg ved ikke, hvor du skal hen, men jeg er ikke færdig.
Jeg er fandeme langt fra færdig.
Men jeg forstår også, at grunden til, du ikke bliver jaloux,
er, at du ikke værdsætter mystik, vel?
Du værdsætter det ikke,
du spekulerer ikke over, om du er mit bedste knald,
eller den mest talentfulde person, jeg har været med,
eller den flinkeste eller klogeste,
fordi det er utænkeligt for dig,
at der er nogen på denne jord, der er mere interessant end dig.
Din mangel på nysgerrighed er en forlængelse af din narcissisme,
dit storhedsvanvid, dit egoistiske syn på verden.
Da du aldrig tvivler på dig selv,
stopper du aldrig op og spørger: "Hvordan kan jeg blive en bedre partner?"
Du er god. Du er stivnet.
Manden, jeg ser på, er så god, som han kan blive.
Du råber ad mig i et badekar
og siger, du knækker mig som en kvist.
Det er det bedste og værste af den, du er i et forhold.
Derfor kan du glemme at takke mig i din tale.
Du er ikke bange for, at jeg kommer hjem og siger:
"Ved du hvad? Du mistede mig i aften. Fuck det lort. Jeg er skredet."
Men hvis du tromler alle omkring dig, dag ind og dag ud,
ender du med at leve i en fiktion.
Se på mig.
Jeg er den sidste tilbage.
Jeg er den sidste, der ser på dig og siger: "Ved du hvad? Tag dig sammen."
"Hvis ikke for mig, så for dit arbejde."
Var det en film, ville du klamre dig til mig, som gjaldt det livet.
For sådan har vi været for hinanden.
Sådan har du været for mig og jeg for dig, siden vi mødtes.
Fra den dag, jeg tog en overdosis, fra den dag, du kørte mig til afvænning.
Fra første dag, jeg læste dit manus
om mig, om os, om vores forhold.
Hvordan stoffer ødelagde min evne til at elske dig
og din evne til at elske mig.
Jeg ønskede blot et "tak" i aften. Intet andet.
Det er alt.
"Tak, Marie.Tak, fordi du elsker mig."
"Tak, fordi du gør mit liv bedre og får styr på dit liv."
"Tak, fordi du har set 100 klip og læst 100 udkast."
"Tak for dine noter, din erfaring, din tålmodighed
og autenticitet, du bringer til filmen. Tak."
"Tak, fordi du var junkie. Tak, fordi du er clean."
"Tak for de trivielle ting som at købe toiletpapir og mælk
og organisere tingene med flyttemændene. Tak."
"Tak, fordi du gør det, jeg glemmer."
"Tak for kaffe."
"Tak, fordi jeg kan smile."
"Tak for den gode sex og kærtegnene."
"Tak, fordi du vasker og henter mit jakkesæt
og laver makaroni og ost til dette utaknemmelige røvhul,
efter jeg glemte at takke dig."
"Tak for de fejl, du har lavet…
…for den charme, du bringer, livet, du bringer."
"Tak, fordi du elsker mig."
"Tak, fordi du kommer over det her, for at komme videre og være dig."
"Tak for alt det, jeg glemte at takke dig for,
og tak, fordi du ser så fandens sexet ud i den kjole i aften."
"Du gør mig flottere."
"Du gør mig bedre."
"Tak, fordi du forstår,
at jeg ikke altid er god til at udtrykke mine følelser,
og det kommer ud i mit arbejde mere end i selve livet."
"Tak, fordi…
…jeg ved, det ikke altid er let, så jeg håber, du kan leve med det."
"Tak."
"Jeg kan være følelsesmæssigt tykhovedet,
men tak, fordi du ikke bebrejder mig det."
"Tak…
…for at tro det bedste."
"Jeg elsker dig, Marie. Jeg vil altid elske dig, min Marie."
"Tak."
"Af hele mit hjerte, tak."
Jeg elsker dig.
Undskyld.
Tak.
Det var så lidt.
Marie?
Marie!
Tekster af: Maria Kastberg