Mozarte!
Odpusť svému vrahu!
Přiznávám se, zabil jsem tě!
Zavraždil jsem tě, Mozarte.
Pieta! Mozarte, pieta! Odpusť svému vrahu!
Odpusť mi, Mozarte!
Signore Salieri, otevřte dveře, no tak!
Signore, máme pro vás něco speciálního.
Něco, co vám bude chutnat.
Mňam, to je dobré!
Signore, věřte mi,
je to nejlepší věc, jakou jsem kdy v životě jedl!
Opravdu nevíte, o co přicházíte. . .
Tak a to by stačilo. Otevřte dveře.
Signore, jestli ty dveře neotevřete,
všechno vám sníme, nic na vás nezbyde.
A už se na vás nikdy nepřijdu podívat!
Dobré ráno, Otče.
Herr Salieri?
Nechte mě o samotě.
Nemohu nechat o samotě duši, co trpí.
Víte, kdo jsem?
To na věci nic nemění.
Před Bohem jsme si všichni rovni.
Rovni?
Vyzpovídejte se z hříchů.
Mohu vám nabídnout Boží odpuštění.
Nakolik znáte hudbu?
Trochu. Studoval jsem ji v mládí.
-Kde? -Zde ve Vídni.
Takže tohle musíte znát.
Nic mi to neříká.
Co je to?
Za mých časů to byla velmi populární melodie.
To jsem složil já.
A co tohle?
Ta hudba otřásala sály.
No?
Lituji, není mi to povědomé.
Neznáte žádnou z mých skladeb?
Byl jsem nejslavnější skladatel v Evropě.
Napsal jsem čtyřicet oper.
Poslouchejte!
A co tohle?
Ano, to znám!
To je rozkošné!
Promiňte, nevěděl jsem, že jste to složil vy.
Nesložil.
To složil Mozart.
Wolfgang
Amadeus Mozart.
Člověk, z jehož vraždy se obviňujete.
Vy jste o tom slyšel?
Je to pravda?
Pro milost Boží, synu,
jestli se potřebujete svěřit, udělejte to hned.
Dopřejte klid své duši.
Byl
mým idolem.
Mozart.
Znal jsem jeho jméno od nepaměti.
Zatímco já jsem hrál dětské hry,
on hrál králům a císařům.
Dokonce i papeži v Římě.
Připouštím, že jsem žárlil,
když jsem slyšel všechno to, co se o něm říkalo.
Ne o tom zázračném dítěti,
ale o jeho otci, který ho všemu naučil.
Můj otec se o hudbu nezajímal.
Když jsem mu řekl,
jak moc si přeji podobat se Mozartovi,
zeptal se: "Proč? Chceš být cvičenou opicí,
kterou vláčejí po Evropě jako nějakou cirkusovou atrakci?"
Jak jsem mu mohl vysvětlit,
co pro mě hudba znamenala?
Zatímco se můj otec poctivě modlil k Bohu,
aby ochraňoval obchody,
já jsem se modlil,
v tajnosti,
nejvroucnější modlitbu, jakou může chlapec vyjádřit.
"Bože, ať se ze mne stane velký skladatel
oslavují Tě hudbou,
a ať jsem také já sám oslavován.
Ať se stanu proslulým na celém světě.
Učiň mne nesmrtelným.
Po mé smrti
ať je mé jméno milováno kvůli mému dílu.
A za to
Ti slibuji svou mravnost,
svou píli,
svou nejhlubší pokoru po celý svůj život.
Amen. "
A víte co se přihodilo?
Zázrak!
Můj život se navždy změnil.
Je jisté, že to byl sám Bůh, kdo vše zprostředkoval.
Byl jsem ubohý chlapec
v malém nevýznamném městě. A najednou jsem byl zde.
Ve Vídni, městě hudebníků,
ve městě císaře Josefa, hudebního příznivce.
A během několika let jsem se stal dvorním skladatelem.
Každý večer, rakouský císař a já,
jsme hráli spolu duety.
A já opravoval panovníka při hře.
On neměl vůbec hudební sluch.
Ale co na tom záleží?
Zbožňoval mou hudbu.
Povězte mi,
kdybyste byl na mém místě,
neměl byste za to, že Bůh přijal váš slib.
A věřte mi, já ho dodržel.
Byl jsem vzorem ctností.
Jediné ženy jsem se nedotkl.
Pracoval jsem celé dny, učil jsem žáky, mnohé zdarma.
Pomáhal jsem méně majetným hudebníkům.
Práce byla celý můj život.
Bylo to nádherné.
Každý mě miloval.
Já miloval sám sebe.
Dokud nepřišel on.
Přijel do Vídně zahrát nějaké své skladby.
Do paláce svého chlebodárce, knížete arcibiskupa salzburgského.
Dychtivý poznat ho, vypravil jsem se tam.
Ta noc
změnila můj život.
Když jsem procházel salóny,
hrál jsem sám se sebou malou hru.
Ten člověk složil svůj první koncert ve 4 letech,
první symfonii v sedmi a kompletní operu ve dvanácti!
Je to na něm poznat?
Má to takový talent
napsané na obličeji?
Který z nich
by mohl být on?
Mozart tu není.
-Nech toho! -Nechám.
Nechávám toho.
Pomalinku.
A tady. Vidíš? Přestal jsem.
-A teď pozpátku. -Ne!
Nevíš, kde jsi.
Tady se dějí věci obráceně.
Všichni chodí a tančí a zpívají pozpátku a mluví se tu obráceně.
-To je hloupé. -Proč? Lidé tu i prdí pozpátku.
Bilop im ledrp!
Jsi opravdu zvláštní.
Ne. Teď to řekni pozpátku.
Bilop im ledrp.
Bilop. Polib. Im. Mi. Ledrp.
Polib mi prdel.
Imzev ěm is!
-Takové hry nehraju! -Řekni to, je to vážné.
Velmi vážné.
Imzev.
Vezmi si mě.
Ne, nechci si tě vzít. Jsi mizera.
Ela áj ět ijulim.
Ela.
Ale já. . .
Ijulim. Miluji.
Ale já tě miluji?
-Onvoh ém zěns. -Cože?
Zěns. Sněz.
-Ém, mé. -Mé.
Onvoh. Sněz mé hovno.
Jsi odporný mizera!
Odporný.
Má hudba.
Začali beze mě.
To byl Mozart!
To chechtající se nemravné stvoření, válející se po podlaze.
Zdá se, že to dopadlo skvěle, že ano?
Vídeňáci poznají dobrou hudbu, nemyslíte?
Jistě.
Vaše Milosti.
Ale, Mozart.
-Proč? -Proč co, pane?
Proč jsem ponižován před svými hosty
jedním ze svých služebníků?
Berete si více volnosti, než je vám povoleno.
Pokud je Jeho Milost nespokojena, nechť mě propustí.
Přeji si váš okamžitý návrat do Salzburgu.
-Váš otec vás tam očekává. -Ne, Vaše Milosti!
Budu raději propuštěn. Viditelně neuspokojuji.
Nemám v úmyslu vás propouštět. Zůstanete v mých službách,
a učte se způsobům.
V partituře to nevypadalo
nijak!
Začátek prostý, až komický.
Jen rytmus.
Fagoty, basetové rohy,
jako zvuk rezavého akordeonu.
A náhle,
vysoko, úplně nad nimi,
hoboj.
Jednoduchý tón, vznášející se bez zachvění.
Vzápětí
jej přebírá klarinet,
sladce jej zjemňuje, ve frázi naplněnou rozkoší.
Žádná skladba od cvičené opice.
Ale hudba, jakou jsem nikdy předtím neslyšel.
Plná touhy, tak nesplnitelné touhy.
Měl jsem dojem, že naslouchám Božímu hlasu.
Promiňte.
Ale proč?
Proč Bůh vybral jako svůj nástroj tak nemravné dítě.
Nikdo by tomu neuvěřil.
Musela to být náhoda. Určitě byla.
Určitě.
Jak dobrý je ten Mozart?
Je vynikající, Veličenstvo. Slyšel jsem jeho pozoruhodnou operu.
-Idomeneo, král krétský. -Tu?
Velmi nudné dílo. Slyšel jsem ji také.
Nudné?
Mladý muž, pokoušející se oslnit svými schopnostmi.
Příliš bravurní.
Příliš mnoho not.
Veličenstvo,
je to nejslibnější dílo posledních let.
Dobrá, vynasnažíme se ho získat pro nás.
Dobrý německý skladatel pro Vídeň, že?
Vhodná nabídka by ho měla zlákat.
Opera v němčině pro naše Národní divadlo.
Výborně, Výsosti!
Ale ne v němčině. Prosím vás, Veličenstvo.
Nejvhodnějším jazykem, pro operu je italština.
Všichni vzdělaní by se na tom shodli.
Co si o tom myslíte, komoří?
Je na čase mít dílo v našem vlastním jazyce.
Ryzí němčinu pro ryzí národ.
Kapellmeister?
Veličenstvo,
velmi souhlasím s Herr Direttore.
Němčina je
příliš hrubá na zpěv.
Dvorní skladateli,
co si myslíte vy?
Myslím, že je to zajímavý nápad udržet Mozarta ve Vídni.
Rozzuří to knížete arcibiskupa,
jestli je toto záměrem Jeho Veličenstva.
Jste cattivo, dvorní skladateli.
Chci poznat toho mladého muže. Připravte jeho příjezd.
Tak, to by bylo!
Překrásná paruka.
Vypadá úžasně, tu zbožňuji.
Tu druhou.
Tady je ta druhá. Myslím, že se vám bude líbit.
A tady třetí. Tak? A je to.
-Jak se vám líbí? -Všechny jsou tak krásné.
Proč nemám tři hlavy?
Vtipné!
Tři hlavy!
Pánové.
Dobré ráno.
Co máte pro mě dnes?
-Vaše Výsosti, Herr Mozart. -Ano, co je s ním?
Je zde.
Dobrá. Skvělé!
Vaše Výsosti, nevím, zda to je vhodné, napsal jsem malý pochod na přivítanou.
Roztomilý nápad, mohu se podívat?
Je to jen. . .
Je to jen drobnůstka.
Mohu?
Potěšme se.
Okouzlující, dvorní skladateli!
Mohu hrát, až vstoupí?
-Bude mi velkou ctí. -Přiveďte Herr Mozarta.
Ale pomalu, pomalu.
Potřebuji chvilku cvičit.
Správně. Pokračujte.
"G", Výsosti.
Výborně!
Výborně, Výsosti.
Velmi dobře.
Výborně, Výsosti.
Tempo! Výš!
Lehce a pak rázně! Pochod, Výsosti.
Znovu.
Bravo, Výsosti!
Pánové, prosím vás. Méně nadšení, prosím.
No tak, prosím! Není to svatá relikvie.
Vzpomínáte, potkali jsme se již kdysi. V této místnosti.
Asi si nevzpomínáte. Bylo vám šest. Hrál pro nás nejlíbeznější koncert!
Jak stál na židli, uklouzl a spadl.
Má sestra Antoinette mu pomohla. A víte, co udělal?
Skočil jí do náruče a řekl: "Chcete mě za muže? Ano nebo ne?"
Zřejmě znáte tyto pány. Baron Van Swieten.
-Jsem váš velký obdivovatel. -Děkuji.
Kapellmeister Bonno.
Těší mě.
Ředitel Opery, hrabě Orsini-Rosenberg.
Je mi velkou ctí!
A zde náš proslulý dvorní skladatel
Maestro Salieri.
Jsem velmi potěšen! Diletto straordinario!
Znám dobře vaše dílo, signore.
Právě skládám několik variací na vaše melodie.
-Opravdu? Které? -"Mio caro Adone. "
Jsem polichocen.
Zábavné dílečko. Bylo v něm pár dobrých věcí.
A nyní vám bude oplacen kompliment.
Herr Salieri složil tuto malou skladbu na vaší počest.
Opravdu?
Dobře, to by stačilo.
Vraťme se k obchodu. Mladý muži, chystáme se u vás objednat operu.
Co tomu říkáte?
Rozhodli jsme se pro němčinu nebo italštinu?
Nakonec jsme se přiklonili k italštině, Výsosti.
Ano?
Nemyslím, že bylo něco opravdu rozhodnuto.
-Němčinu! Prosím, němčinu! -A proč?
Protože jsem objevil fantastické libreto.
Znám ho?
Ne, asi ne, Herr Direktor. Je to příliš nové.
-Ukážu vám ho co nejdříve. -Bylo by to vhodné.
Nuže,
řekněte nám něco více. Popište děj.
Je to docela zábavné.
Příběh se odehrává v. . .
Ano? Kde?
V harému, Výsosti. V jednom harému.
-Myslíte tím v Turecku? -Ano, zcela správně.
A proč by to mělo být zrovna v němčině?
Je to jedno, přejete-li si, může to být turecky.
Ne, drahý mladíku, o jazyk se příliš nejedná.
Ale myslíte, že je to vhodné pro Národní divadlo?
Proč ne? Je to okouzlující.
Nechci ukazovat odhalující se konkubíny. . .
Není to neslušné. Je to vysoce morální, Výsosti.
Obsahuje to spoustu německých ctností!
Promiňte, Výsosti. Jaké jsou německé ctnosti?
Jako cizinec se rád poučím.
Pojmenujte, Mozarte,
jednu z německých ctností.
-Láska, Výsosti. -Láska!
Samozřejmě, u nás v Itálii o lásce nic nevíme.
Ano, nevíte.
Když se díváte na italské opery, všechna mužská soprána vřískají,
obtloustlí sólisté obrací oči v sloup. To není láska. To jsou hovadiny!
Výsosti, vyberte jazyk.
A já jej ozdobím tou nejvybranější hudbou hodnou panovníka.
Tak dobře. Nechme němčinu.
Toto je vaše.
Není třeba. Znám to nazpaměť.
Cože? Po jednom poslechu?
Ano, Výsosti.
Předveďte to.
Pokračuje to stejně, že ano?
Nepokulhává to tady?
Zkusil jste. . .?
Mohlo by to být více. . .?
Nebo tohle?
Ano.
Lepší? Nemyslíte?
Grazie, Signore.
Vždy jsem vroucně toužil opěvovat Boha.
Obdařil mě tou touhou,
a pak ze mě udělal němého. Proč?
Řekněte mi to.
Jestli si Bůh nepřál být mnou opěvován,
proč do mě zasel tu touhu
silnou jak chtíč?
Aby mi nakonec odebral talent?
Madame Cavalieri přišla na hodinu zpěvu.
Maestro.
No. . .?
Jak se vám to líbí?
Je to turecké.
Můj holič tvrdí, že letos bude turecká móda.
To tvrdí?
Řekl vám dnes ještě něco jiného?
No tak, no tak! Poslední klepy.
Prý jste se sešel s Herr Mozartem.
Klepy se Vídní šíří rychle.
Objednali si u něho operu. Je to pravda?
-Ano. -Bude tam něco pro mě?
-Ne. -Jak to víte?
-Víte, kde se děj odehrává, má drahá? -Kde?
V harému.
-Co to je? -Bordel.
Pojďte!
Začneme.
-Jak vypadá? -Mozart?
-Budete zklamaná. -Proč?
Vzhled a talent nejdou vždy ruku v ruce.
Maestro, vzhled mě nezajímá.
Žena, co má vkus, se zajímá jen o talent.
Můžeme pokračovat?
Byla tam!
Nevím, kde a jak se setkali. Stála tam.
Na scéně, před všemi zraky.
A jak se předváděla. Ta hamižná zpívající slepice.
Deset minut příšerných stupnic a akordů!
Pištící jak ohňostroj na jarmarku.
Chápete, byl jsem do té dívky zamilován.
Ne, byl to chtíč.
Přísahám, nedotkl jsem se jí ani konečkem prstu.
Ale přesto jsem nesnesl myšlenku, že by se jí dotkl někdo jiný.
A hlavně ne ta stvůra.
Bravo, madam! Jste ozdobou naší scény.
Vaše Výsosti.
Herr Mozart! Dobrý výsledek.
Nesporně výborné!
Skvělá práce. Předvedl jste nám něco
-zcela nového. -To je nové.
-Je to tak, Výsosti? -Nepochybně.
Tedy, vám se to líbí? Opravdu se vám to líbí, Výsosti?
Ano, zajisté! Velmi dobré!
Zajisté, sem tam, sem tam
jakési nástiny. . .
Co tím myslíte?
Myslím tím, místy tam jsou. . .
Jak to jen říci. . .?
Jak to jen říci, Direktor?
-Příliš mnoho not, Vaše Výsosti? -Výstižné.
-Příliš mnoho not. -Nerozumím.
Je tam tolik not, kolik tam má být. Ani méně, ani více.
Drahý mladý muži, je tam
více not, než může ucho vstřebat za jediný večer.
Říkám to správně, dvorní skladateli?
Ano. Zhruba ano, Výsosti.
To je absurdní!
Drahý mladý muži, neberte to tak vážně. Vaše dílo je geniální.
Kvalitní práce.
Jen několik not navíc. Uberte je a bude to perfektní.
Které máte na mysli, Výsosti?
Wolfgangu!
Wolfgangu, můj drahý!
Výsosti, to je Frau Weber.
Moje bytná.
-Těší nás, madam. -Výsosti, taková čest!
Má drahá dcera Constanze.
-Snoubenka Herr Mozarta. -Opravdu?
Rozkošná. Prosím.
Takže,
kdy bude svatba?
Ještě jsme nedostali souhlas mého otce.
Ne úplný. Ne konečný.
-Promiňte, kolik je vám let? -Dvacet šest.
Radím vám, ožeňte se s touto půvabnou dámou
-a zůstaňte s námi zde, ve Vídni. -Vidíte!
Říkám mu to, Výsosti, ale nechce mě poslechnout.
Vaše Výsosti, dáváte tak nádherné,
tak královské rady. Mohu. . .?
Tak tedy to bychom měli.
Přineste vodu!
Trochu vody, ano?
Wolfie, dojdi pro vodu!
S dovolením. Dovolte.
Věděl jste to?
-Co? -O té svatbě?
Proč vás to znepokojuje?
Nic. Může si vzít, koho chce. Mně je to jedno.
Jaká jsem byla?
Úžasná.
A co si myslíte o hudbě?
Velice promyšlená.
Kateřino, já. . .
Promiňte.
Leží ta ženská pořád na zemi?
-Ne, je v pořádku. -To se mi ulevilo.
Drahý Mozarte, srdečně vám blahopřeji.
-Líbilo se vám to? -Jak by se mi to nelíbilo?
Je to v současnosti nejlepší hudba ve Vídni, že ano?
Musí být skvělá v posteli.
Předpokládám, že je úplná mistryně v oboru.
Proč si ji jinak brát.
Vstupte.
Promiňte. Wolfie, mamince není dobře.
-Můžeme jít domů? -Jistě.
Ne, ne, ne. Teď ho nemůžete odvést.
Tohle je jeho večer.
Nepředstavíte nás, Wolfgangu?
Omluvte nás, Fräulein. Dobrou noc, signore.
V tom momentě jsem pochopil,
že se mu oddala.
Má milovaná dívka se zcela oddala té stvůře.
Bylo to nepochopitelné!
Byla to vůle Boží?
Měla to být pro mne zkouška?
Chtěl po mně Bůh, abych nabídl odpuštění
za každou urážku?
Bez ohledu na bolest?
Je to možné.
Ale proč on?
Proč právě Mozart mi měl dát tuto ponižující lekci?
Mé srdce se plnilo
strašlivou nenávistí vůči tomu skřetovi.
Poprvé ve svém životě jsem v sobě pocítil
skutečně
překypující zlost.
Každý den jsem se modlil. Někdy celé hodiny.
Pane,
prosím Tě,
pošli ho zpět
do Salzburgu.
Pro jeho dobro.
l pro mé.
-Nechci ho zde. -Ale, Vaše Milosti. . .
Váš syn je nemorální, rozmazlený a ješitný spratek!
Ano, pane,
máte pravdu.
Ale neobviňujte ho. Vina je na mé straně.
Byl jsem vůči němu příliš shovívavý.
Smím prosit Vaší Milost
ještě o jednu šanci?
Dávám vám svolení.
Bůh vám žehnej, Vaše Milosti! Děkuji Vám, Vaše Milosti.
Uctivě Vám děkuji.
Obracím se na tebe s naléhavou zprávou. Přijíždím do Vídně.
Nepodnikej žádné kroky ohledně svatby, dokud se nesetkáme.
Jestliže ctíš svého otce, který pro tebe obětoval život,
tak udělej, co žádám a čekej na můj příjezd.
A teď vás spojuji v posvátný svazek manželský.
Co Bůh spojil,
člověk nerozlučuj.
Nejmilovanější otče,
říkal jsi , že Vídeň je městem hudby. Dobýt ji, znamená dobýt Evropu.
S mou ženou toho dosáhnu. Jakmile zbohatnu,
přijdeš k nám, a budeme všichni šťastní.
Dobré ráno. Má neteř, princezna Elizabeth.
Vaše Výsosti.
Žádala mě o vhodného učitele hudby.
-Máme výborný nápad. -Vaše Veličenstvo!
Je mi nesmírnou poctou!
Myslel jsem na Mozarta. Jaký je váš názor?
Zajímavý nápad, Veličenstvo. Ale rád bych vás. . .
Ano?
. . .ochránil
před podezřením z protekcionářství.
Protekcionářství.
-Co to znamená? -Co míníte?
Nechat posuzovat mé dílo komisí, abych směl učit 13tileté děvče?
To je přání Jeho Veličenstva.
Zlobí se na mě?
-Naopak. -Proč mi tedy nesvěří to místo?
Nejste jediný skladatel ve Vídni.
Ne. Ale jsem nejlepší.
Mozarte.
Slušelo by vám více skromnosti.
Kdo je v komisi?
Kapellmeister Bonno, hrabě Orsini-Rosenberg a samozřejmě Salieri.
Italové! Jak obvykle, Italové!
Hudební tupci!
-Chcete, aby posuzovali mou hudbu. -Mladý muži,
závěr je jednoduchý. Stojíte-li o to místo,
musíte předložit své práce, tak jako vaši kolegové.
Musím?
To neudělám.
Z čeho budeme žít?
To mám jít žebrat na ulici?
Nebuď hloupá.
-Chtějí jen vidět tvoji práci. -K čertu.
-Co je na tom špatného? -Mlč! Už mlč.
Jeden královský žák, a celá Vídeň půjde za tebou.
Půjdou za mnou stejně.
-To teda ne. -Zbožňují mě tu.
-Vím, jak to tu chodí. -Ty víš všechno, co?
-Ano? -Promiňte, pane.
-Nějaká dáma s vámi chce mluvit. -Kdo je to?
Nechtěla mi to říct, ale je to naléhavé.
Promiňte, drahá.
Vaše Excelence.
Čím vám mohu posloužit?
-Frau Mozart? -Přicházím jménem svého manžela.
Přinesla jsem jeho rukopisy, aby obdržel místo u dvora.
Dojemné, ale proč nepřišel osobně?
Má strašně moc práce, pane.
Chápu.
Podívám se na to ve volné chvilce.
Bude mi ctí. Vyřiďte mu mé nejvřelejší pozdravy.
Není to smělé, poprosit vás, abyste je prohlédl hned?
-Počkala bych. -Obávám se, že se nebudu moci
okamžitě uvolnit.
Nechte je tady. Spolehněte se, budou v bezpečí.
Nemohu.
Neví, že jsem tady.
To nebyl on, kdo vás poslal?
Ne, pane. Byl to můj nápad.
-Aha. -Pane, jsme zoufalí.
Potřebujeme to místo.
Manžel utrácí mnohem víc, než vydělává.
Není líný, pracuje celý den.
Ale není vůbec praktický.
O peníze se moc nestará. Je to trapné.
Mohu vám nabídnout malé občerstvení?
Znáte tohle?
Capezzoli di Venere! Venušiny bradavky.
Římské kaštany v cukrové polevě. No tak, vezměte si!
Jsou udivující.
Jsou výborné!
Děkuji Vám, Vaše Excelence.
Nenazývejte mě tak!
To příliš oddaluje.
Nenarodil jsem se jako dvorní skladatel.
Pocházím z malého města.
Stejně jako váš manžel.
Nemůžete je tady nechat
a vrátit se pro ně?
Je to lákavé, pane.
Ale bohužel nemožné.
Wolfgang by se zbláznil, kdyby věděl, že chybí.
Jsou to originály.
-Originály? -Ano, pane. Nikdy nic nepřepisuje.
Tohle
jsou originály?
Ohromující!
Bylo to neuvěřitelné.
Původní a jediné
náčrty not.
Nebylo na nich oprav žádného druhu. Ani jedna.
Jednoduše psal skladby,
které už dokončil ve své paměti.
Stránku po stránce, jakoby mu byla ta hudba diktována.
Hudba
dokonalejší než jakákoli jiná hudba.
Změnit jedinou notu,
a ochudíte její dokonalost.
Změníte jedinou větu, a zbortíte její stavbu.
Bylo mi jasné,
že tóny, které jsem slyšel v arcibiskupském paláci,
nevznikly náhodně.
Zde se opět ozýval tentýž hlas Boží.
Byl jsem oslněn
přepečlivými črty pera,
kterými pronikala absolutní krása.
Není to dobré?
Je to zázračné!
Je velmi pyšný na své dílo.
Pomůžete nám?
Zítra budu večeřet s císařem.
Jedno slovo, a to místo je jeho.
Děkuji, Vaše Excelence! Děkuji!
Přijďte dnes večer.
-Večer? -Sama.
Proč?
Služba si vyžaduje protislužbu.
Ne?
-Co tím myslíte? -Není to snad jasné?
Je to místo, o které usiluje celá Vídeň.
Pokud ho chcete pro vašeho muže, přijďte dnes večer.
Jsem vdaná žena, pane.
Tak nechoďte.
Je to na vás.
Aby bylo jasno, to je cena za to místo.
Milosrdný Bůh neexistuje.
Jen Bůh trýznitel.
Přišel večer.
Seděl jsem tam, aniž bych věděl, jestli přijde nebo ne.
Modlil jsem se tak jako nikdy před tím.
Nejdražší Bože,
vyslyš mne.
Naplň mě opravdovou hudbou.
Prosím o jedinou skladbu, naplněnou Tvým dechem, ať vím, že mě miluješ.
Dej mi znamení Tvé přízně, a já prokážu svou Mozartovi.
Zprostředkuji mu to místo.
Vyslyš mne.
Prosím.
Prosím!
Ano?
Ta dáma se vrátila.
Ať jde dál.
Tak co?
Jsem tady.
Můj muž šel na koncert.
Nemyslel, že by se mi to líbilo.
Tak kam půjdeme?
Zůstaneme tady?
Takže. . .
Chcete se na to ještě podívat?
Nebo to nebude třeba?
Nejspíš ne.
Vyveďte tu ženu.
Stanzi.
Co je?
Co je s tebou? Řekni mi to.
Řekni mi to.
Miluji tě.
Od tohoto okamžiku se stáváme nepřáteli.
Ty a já.
Protože Ty sis zvolil jako svůj nástroj
nafoukaného, dychtivého, sprostého, infantilního mladíka,
a mne jsi odměnil pouhou schopností rozpoznat tu inkarnaci.
Protože Ty jsi nespravedlivý,
nevěrný,
krutý,
postavím se Ti.
To přísahám.
Budu škodit té tvé stvůře na zemi
tak dlouho, jak budu schopen.
Nerad kritizuji ostatní hudebníky.
Ovšem.
Musím vám říci.
Mozartovi nemůžete důvěřovat s mladými dívkami.
Opravdu?
Jedna z mých žákyň, velmi mladá zpěvačka
Maria Theresa Paradis
mi řekla, že ji. . .
No. . .
No co?
Obtěžoval ji, Výsosti.
Dvakrát, na jedné hodině.
Herr Mozart na vás čeká v salónku.
-Koho si vybrali? -Herr Zummera.
Herr Zummera?
Ten člověk je idiot! Je jen průměrný.
Ale ne. O průměrnosti se mu zatím jenom sní.
O to místo nemohu přijít. To nedovolím.
Vaše Excelence, prosím.
Pojďme do paláce. Můžete si promluvit s císařem
a říct mu, že Herr Zummer nepřichází v úvahu.
Mohl by Elizabeth hudebně uškodit.
Mezi námi, nikdo na světě jí nemůže hudebně uškodit.
Podívejte,
potřebuji žáky.
Bez žáků nevyjdu.
Nechcete mi říct, že žijete v chudobě.
Ne, ale jsem bez peněz.
Jak je to možné?
Vaše koncerty mají přece velký úspěch.
Jsou mimořádně úspěšné.
Jsou vždycky vyprodány. Ale nikdo mě nenajme.
Chtějí mě slyšet,
ale nenechají mě učit své dcery, jako bych byl malomocný.
Vážně,
byla by nějaká šance dostat půjčku?
Na šest měsíců. Na osm, v nejhorším případě.
Věříte, že se věci změní ve váš prospěch za šest až osm měsíců?
Ano, to věřím.
Pracuji na něčem, co otřese celou Evropou.
Budu ten nejbohatší člověk ve Vídni. Zaplatím vám i s úroky. Kolik chcete.
Navrhněte podmínky.
Jak vzrušující.
Tak pokračujte.
-Je to tak trochu tajemství. -No tak. Zajímá mě to.
Je to báječné. Co je to?
Tvaroh s cukrem
máčený v rumu. Crema Mascarpone Speciale.
Italský.
Musíte mě omluvit. Všichni máme určité vlastenecké cítění.
Dvě. . .
Dvě stě florinů. Víc nepotřebuji.
Sto.
Padesát.
Na čem vlastně pracujete?
Vlastně to nemůžu říct.
Nemyslím, že byste chtěl být ve Vídni vyhlášeným dlužníkem.
Avšak. .
Vím o jistém vznešeném muži, kterého mohu doporučit, a
ten má dceru.
No tak! No tak!
Herr Mozart.
Vítejte. Nevěnujte jim pozornost. Chovají se nemožně.
Jednám s nimi jako s vlastními dětmi.
Kterého z nich mám učit.
To je vtipné.
Vy jste ale vtipálek.
Tohle je ten nástroj. Doufám, že se vám bude líbit.
Samozřejmě, že se mu bude líbit.
Pojďte, poslechneme si hudbu. Tak pojďte.
Hodnej.
Tak.
Zahrajte mi něco, ať si o vás udělám obrázek.
Cokoliv.
Do toho.
Jako kdybychom tu nebyli.
To patří k věci, zvyknout si na publikum. Že, Herr Mozart?
Snad by bylo lepší, kdybychom tu byli sami.
Máme tak trochu trému.
Hraj.
-Řekl jsem, abys hrála! -Michaele, prosím.
Snad to Fräulein povzbudí, když začnu hrát nejdřív sám.
Dovolíte?
Nech toho! No tak! Vždycky vyje, když slyší hudbu.
Musí se to odnaučit.
Musí se to odnaučit!
Hrajte, prosím.
Herr Mozart, hrajte. Prosím vás.
To je ono. To je ono.
Pokračujte!
Pokračujte! To je ono!
Mozarte, to je skvělé! Skvělé!
Až budete chtít další lekci pro vaše psy, dejte mi vědět.
Sbohem, Fräulein. Sbohem, madam. Sbohem, pane.
Tati?
Tati!
Co tu děláš?
Přišel jsem nevhod?
Ovšem, že jsi přišel vhod. Vítej, tati! Vítej!
Jsi hubený. Tvá žena se nestará o tvou stravu?
Stravu! Zajisté, krmí mě. Cpe mě jak husu šiškami!
-Není doma? -Ne, pomáhá matce.
To je celá ona.
Její matka je velmi milá žena.
Nevěděl jsem, že jsi doma.
Můj otec.
Počkáme.
Proč nevstáváš?
Chudinka, je unavená. Znáš mě. Jsem čuně.
Není snadné po mně uklízet.
Nemáte posluhu?
Ne. Mohli bychom, kdybychom chtěli,
ale Stanzi o tom nechce ani slyšet. Chce dělat všechno sama.
Jaká je vaše
finanční situace?
Nemůže být lepší.
Slyšel jsem něco jiného.
Cože? Úplná nádhera.
Skutečně, máme se skvěle! Milují mě tady.
Říkají, že máš dluhy.
Kdo?
Kdo to říká?
To je sprostá lež!
Máš žáky?
Nechci žáky!
Zabere to moc času.
Musím mít čas na komponování.
Komponování je nevýnosné. To víš.
Ale tohle bude.
Co to je?
Tajemství.
Přede mnou nemusíš nic tajit.
Ne! Ne! Nechci to ukazovat. Tobě ani nikomu jinému.
Uvidíš, budeš na mě pyšný.
Bude to to nejlepší, co jsem kdy napsal. . .
To je ona!
Podívej se na ni! Není krásná? Přiznej to, tati.
-Chtěl bys hezčí snachu? -Nech toho, Wolfie!
Vypadám hrozně.
Čekáte
snad. . .?
-Ano, čekám. -Není to nádhera? Jsme unešeni.
-Dáte si čaj? -Jakýpak čaj? Jdeme ven!
Pojďme oslavovat. Nechceš čaj, že ne?
Vím, co má rád! Jdeme tancovat. Tati, že se rád bavíš?
Jak můžeš být tak nudná? Čaj!
Pojď, tati. Pospěš si!
Tak. Dobrý den.
Teď!
Já určím druh trestu!
A ten trest bude. . .
-Potrestej ji pořádně! -Ať ukáže nohy!
No tak, no tak!
Je to jen hra, tati.
Děkuji.
Herr Mozart! Určete trest pro vašeho syna!
Ano, tati.
Urči trest. Udělám všechno, co řekneš. Všechno.
Vrať se se mnou do Salzburgu, synu.
Hra vyžaduje, aby to bylo tady na místě!
Neúčastním se hry.
A můj trest! Musím být potrestán.
Já určím trest!
Trest bude. . .
Zahraješ nám
jako Johann Sebastian Bach!
Na záda!
Zahraj to obráceně!
-Ještě jednu! Chci ještě jednu! -Hraj jako Gluck!
-Smrtelně mě nudí! Jinou! -Händel!
Nemám ho rád! Jiný nápad!
Hraj jako Salieri.
To je výzva! Obtížný úkol.
Prosím! Prosím!
Do toho! Zesměšňuj mne! Směj se!
To nebyl Mozart, kdo se mi vysmíval, Otče.
To byl Bůh.
Sám Bůh se mi vysmíval skrz tu obscénní frašku.
Jen se vysmívej, Hospodine.
Odhal mou průměrnost veřejnosti.
Jednoho dne to budu já, kdo se bude vysmívat.
Dříve než opustím tuto zemi,
budu se Ti vysmívat já.
-Wolfie? -Co?
Chce s tebou mluvit nějaká mladá dívka.
Co chce?
Nechce mně nic říci. Chce mluvit s tebou.
K čertu.
Ano?
-Herr Mozart? -Ano.
Jmenuji se Lorl, pane. Jsem služka.
Poslali mě k vám, abych u vás sloužila.
Bude to platit váš velký obdivovatel, který chce zůstat
anonymní.
To je tvůj nápad, tati?
Můj?
-Děláš si ze mě legraci? -Nikdy jsem ji neviděl.
-Nějaký žert? -Vůbec ne!
Slečno, to není možné.
Můj syn nemůže přijmout takovou nabídku, přestože je štědrá,
-pokud se nedozví, kdo za tím stojí. -Nemohu vám to prozradit.
-To je směšné! -Proč by to bylo směšné?
Wolfie má ve Vídni spoustu obdivovatelů.
Lidé ho milují. Posílají nám pořád dary.
Nemůžete ji zaměstnat bez doporučení.
To se vás netýká.
-Ten, kdo vás posílá, vám bude platit? -Ano, paní.
Takže budeme mít v našem domě cizí ženu.
Kdo my? Čí je to dům, čí?
-Mohla byste počkat venku? -Ano, paní.
To stačí!
Stojíte nás fůru peněz, ve dne v noci nás kritizujete.
-A teď. . . -Stanzi!
Ne! Jen ať si to hezky poslechne! Mám toho až po krk.
Nic vám není zadobře, ať uděláme co uděláme?
Nebudu vás více zatěžovat.
Odjíždím.
-Ne, tati. -Nechci být nikomu na obtíž.
To nikdo nikdy neřekl.
Tvá žena říká, že celý den spím.
A je to tak!
Vídáme vás jen u stolu.
Co ode mne čekáte?
Že se tady budu brodit každodenně tou špínou?
-Aha, starám se špatně o domácnost! -Ano! Vypadá to tady jako ve chlívě.
Kdy můžete nastoupit?
-Okamžitě, madam. -Výborně.
Flámují každý večer.
Děkuji vám, pane.
Chodí k nim hodně žáků?
Žádné jsem neviděla.
Kde bere na útraty?
Pracuje vůbec?
Ano, pane. Jak je den dlouhý. Opouští dům až večer.
Jen sedí a píše a píše.
Opravdu?
A co píše?
To já nevím, pane.
Samozřejmě, že ne.
Jste milá.
Jste hodná, že jste to přijala.
Příště, až budou mimo dům, dejte mi vědět.
Děkuji vám, pane.
Přišla jsem na to, kde berou peníze.
Ano? Kde?
Měl sedm krabic šňupacího tabáku. Přísahám, že byly ze zlata.
A teď, podívejte.
Zůstala tu už jen jedna.
Kde pracuje?
Tady, pane.
Mám nějaké novinky,
-které by vás mohly zajímat. -Jaké?
Mozart píše novou operu. Italskou operu.
Italskou?
To není všechno. Námětem opery je Figaro.
Figarova svatba.
Skládá k té hře hudbu?
Ano.
Co to je za hru, ta Figarova svatba?
Francouzská hra, Kapellmeister.
Zakázaná císařem.
Jste si absolutně jist?
Herr Mozart.
Pánové, posaďte se.
Mozart.
Víte, že jsem prohlásil francouzskou hru Figaro
za nepřijatelnou pro naše divadlo?
Ano, Veličenstvo.
Slyšel jsem, že ji upravujete na operu. Je to pravda?
Kdo vám to řekl?
Není na vás, abyste pokládal otázky. Je to pravda?
Ano, já. . .
Přiznávám to.
Můžete mi říci proč?
Veličenstvo, je to jen komedie.
Váš názor není důležitý.
Zde platí názor Jeho Veličenstva.
Ale, Vaše Veličenstvo. . .
Mozarte,
jsem tolerantní člověk.
Necenzuruji věci lehkomyslně. Když to dělám, mám k tomu vážné důvody.
Figaro je špatná hra.
Budí nenávist mezi společenskými vrstvami.
Ve Francii způsobila jen samou hořkost.
Má sestra Antoinette mi píše, že se začíná bát svého vlastního lidu.
Veličenstvo, přísahám, že v té hře nic takového není.
Odstranil jsem vše, co by mohlo pohoršovat. Nenávidím politiku.
Obávám se, že jste příliš naivní.
V těchto bouřlivých dobách nemohu provokovat ani aristokracii ani lid
jen kvůli divadelní hře.
Veličenstvo, je to pouhá zábava. Hra o lásce.
Láska. Opět!
A je to nové!
Úplně nové, tak nové, že z toho budou lidé šílet.
Jsou tam scény. . .
Například na konci druhého aktu.
Jednoduchý duet. Manžel se hádá s manželkou.
Náhle vstoupí komorná té ženy. Vznikne komická situace.
Duet se promění v trio.
Vstoupí komorník. Spřádá intriky s komornou.
Trio se mění v kvartet.
Pak vstoupí zahradník. Z kvartetu se stal kvintet.
A tak dále a tak dále.
Sextet, septet, oktet.
A jak dlouho si myslíte, že to udržím!
Nemám potuchy.
Hádejte.
Hádejte, Veličenstvo.
Představte si tu nejdelší dobu, a znásobte to dvěma.
No.
Šest?
Sedm minut?
-Osm minut? -Dvacet, Výsosti! Dvacet minut!
Dvacet minut pouhé hudby. Žádný recitativ!
To se dá dokázat pouze v opeře.
V divadelní hře, když mluví několik osob najednou,
je to jen nesrozumitelný hluk.
Ale v opeře, s hudbou,
s hudbou může mluvit dvacet osob najednou.
A není to hluk. Je to perfektní harmonie!
Nejedná se o hudbu.
Nepochybujeme o vašem talentu. Jedná se o literární názor.
Ten text, i bez politických narážek, je jen vulgární fraškou.
Proč mrhat vaším duchem na něčem nesmyslném?
Ovšem, můžete si vybrat vznešenější téma.
Vznešenější! Co to znamená?
Už mám po krk
těch vznešeností. Staré mrtvé legendy.
Proč by se mělo psát jen a jen o bozích a o legendách?
Vyvěrají z minulosti.
Protože jsou věčné.
A zobrazují to, co je v nás nesmrtelné.
Opera je tu, aby nás povznášela, Mozarte.
Vás a mne, stejně tak jako Jeho Veličenstvo.
Ale jděte, přiznejte si to!
Spíš budete poslouchat svého holiče než Herkula, Horatia nebo Orfea.
Jsou tak ledoví, že až serou mramor!
Cože!
Ovládejte svou mluvu, Mozarte. Co si to dovolujete!
Odpusťte mi to, Veličenstvo.
Jsem vulgární.
Ale ujišťuji vás, má hudba není.
Jste vášnivý, Mozarte,
ale ne přesvědčující.
Výsosti, ta opera je hotová.
Víte, jakou práci mi to dalo?
Jeho Veličenstvo bylo víc než trpělivé.
Jak vás mám přesvědčit, když vám ji nemohu předvést?
To stačí!
Dovolte mi předvést alespoň začátek.
Smím to udělat? Ukázat vám, jak to začíná?
Prosím.
Podívejte,
to je komorník na kolenou. A víte proč?
Ne za trest, to ne. Ale protože bere míry.
A víte na co?
Na postel. Na svatební postel.
Aby viděl, jestli se tam vejde!
Pozdě.
Pozdě!
V rytmu.
Skvělé!
Ano!
Brzy!
Mozart už začal zkoušet.
V tom případě, pánové,
si myslím, že bychom mu měli co nejvíce pomoci.
A zvlášť bychom ho měli chránit před hněvem císaře.
Jakým hněvem?
Kvůli baletu.
Jakému baletu?
Promiňte,
zdalipak Jeho Veličenstvo výslovně nezakázalo balet v operách?
-Herr Mozart! -Ano?
-Na slovíčko. -Zajisté, Herr Direktor.
Hned, Herr Mozart!
Prosím o pět minut.
Pět minut!
Ano?
Copak nevíte, že Jeho Veličenstvo výslovně zakázalo balet v operách?
-To není balet, ale tanec na svatbě. -Přesně. Tanec.
Přece by nezakázal tanec, který patří do děje.
Je nebezpečné vykládat císařská nařízení. Dejte mi partituru.
Děkuji vám.
Co děláte? Co to děláte?
Odstraňuji to, co tam nikdy nemělo být.
Prosím vás.
Nevím, na koho se obrátit.
-Co je? -Neuvěřitelné.
Direktor radikálně oklešťuje mou hudbu.
Říkají, že mám přepsat operu.
Ale je to dokonalé tak, jak to je.
Nemohu
přepsat to, co je dokonalé.
Prosím vás.
Nemůžete s ním promluvit?
Prosím.
Proč obtěžovat Rosenberga? Není vám nakloněn.
Zabiju ho. Myslím to vážně! Zabiju ho!
Rozzuřil mě tak, že jsem hodil partituru do ohně.
-Partitura shořela? -Ne, žena ji včas vytáhla.
Díky Bohu.
Ten muž by neměl mít takovou moc nad naší tvorbou.
Jsou jiní, kteří mají moc nad ním.
Zmíním se o tom před císařem.
Excelence,
vy byste to udělal?
Ze srdce rád, Mozarte.
Děkuji vám.
Prosím, Herr Mozart. "Prosím, to není svatá relikvie. "
Je vám jasné, že jsem císaři nic neřekl.
Přišel jsem do divadla Mozartovi jen tak něco říci,
když se náhle uprostřed třetího aktu
k mému překvapení císař,
který se nikdy neúčastní zkoušek, objevil v divadle.
Co to znamená?
Nerozumím tomu.
Je to moderní?
Veličenstvo,
Herr Direttore
odstranil uno balletto,
které mělo být v této části.
Proč?
Vaše nařízení.
Žádný balet v operách.
Salieri.
Vám se to líbí?
O to se nejedná.
Odpovídá to Vašemu zákonnému dekretu.
Podívejte se na to!
To je nesmyslné!
-Předveďte mi tu scénu s hudbou. -Ale, Výsosti.
Buďte tak laskav!
Ano, Vaše Veličenstvo.
Mohli bychom vidět znovu tu scénu, ale s hudbou?
Zajisté! Zajisté, Herr Direktor.
Vrátit se do scény, dekorace paláce, prosím.
Takto navrácený třetí akt
byl neskonale oslňující.
Čtvrtý akt
byl ohromující.
Spatřil jsem ženu,
převlečenou za služebnou, manžel se k ní obrací
láskyplnými slovy, která už léta neslyšela.
Jen proto, že si ji plete s jinou.
A hudba opravdového smíření a odpuštění naplnila divadlo,
a dávala všem přítomným rozhřešení.
Bůh zpíval ústy toho muže
zpěv celého lidstva.
Nezastavitelný.
Dělal mou porážku takt po taktu krutější a krutější.
A najednou, víte, co se přihodilo?
Zázrak!
To zívnutí
měnilo mou porážku ve vítězství.
Mozart měl štěstí, že císař zívnul jen jednou.
Tři zívnutí,
a opeře je konec ten samý večer.
Dvě zívnutí, opera vydrží nejdéle týden.
Jedno zívnutí, skladatel může doufat.
Devět představení! Devět a pak sbohem.
Vím, já vím.
Je to ponižující.
Jestliže se divákům dílo nelíbí,
je třeba to přijmout s pokorou.
Ale co se jim nelíbí?
Mohu si o tom promluvit s císařem.
Ale žádáte příliš od císařova ucha.
Není schopný se soustředit víc než hodinu. A vy mu nabízíte čtyři.
Co si o tom myslíte vy?
Líbí se vám to nebo ne?
Je to nádherné.
Zajisté. Je to nejlepší opera, jaká byla kdy napsána!
Vím to.
Proč nepřišli?
Asi přeceňujete naše drahé Vídeňáky, příteli.
Neoznačujete dost důrazně moment ve kterém árie končí,
takže nevědí, kdy mají tleskat.
Já vím.
Mohl bych se o tom od vás poučit.
To nepředpokládám.
Nerad bych se vnucoval,
ale rád bych vám ukázal svou novou skladbu.
Bude mi ohromnou poctou.
Ne, pocta je na mé straně.
Řekl bych,
řekl bych,
že je to nejlepší opera, co byla dodnes napsána.
Salieri!
Jste nejzářivější hvězdou na hudební obloze.
Jste poctou pro Vídeň a pro mne.
Herr Mozart!
-Je milé, že jste přišel. -Jak bych mohl nepřijít?
Bravo, mistře.
Mé dílo se vám líbilo?
Nikdy bych neřekl, že hudba může být taková.
-Lichotíte mi. -Ne.
Slyšíme-li takové tóny,
můžeme je označit jen jedním jménem. Salieri!
Přicházejí hosté. A další.
Pamatuješ si na mého přítele Schikanedera. Pojďte dál!
Neostýchejte se.
To je rozkošná dívenka a tohle také. . .
Ano, miláčku?
-Ti pánové jsou ze Salzburgu. -Ze Salzburgu?
Zrovna jsme se bavili o Salzburgu.
Wolfie, tvůj otec zemřel.
A tak se zrodil hrozivý přízrak
jeho příští, nejchmurnější opery.
Na scéně se zjevila postava mrtvého.
A já pochopil,
jen já to pochopil,
že ten hrozivý přízrak je Leopold,
který vstal z mrtvých!
Wolfgang vyvolal ducha svého vlastního otce,
aby otec obvinil syna před zraky celého světa!
Bylo to
strašlivé a zároveň uchvacující.
A od té chvíle
se mne zmocnilo šílenství.
Šílenství rozpolceného člověka.
Díky mému vlivu
byl Don Giovanni hrán ve Vídni jen pětkrát.
Ale tajně jsem viděl všech pět představení.
Byl jsem okouzlen hudbou, kterou, jak se zdálo, jsem slyšel jen já.
Stál jsem zde a chápal,
jak může mít ten zahořklý stařec stále moc nad synem,
dokonce i ze záhrobí.
Před mými zraky se zrodil
strašlivý plán,
jak nakonec zvítězit
nad Bohem.
Herr Mozart?
Přicházím si u vás objednat skladbu.
-Jakou skladbu? -Mši za mrtvé.
Které mrtvé?
Kdo zemřel?
Muž, který by si zasloužil requiem, ale nedostalo se mu ho.
-Kdo jste? -Pouhý posel.
Přijímáte?
Bude vám dobře zaplaceno.
Přijímáte?
Pracujte rychle.
A zachovejte v tajnosti, na čem pracujete.
Brzy mě opět spatříte.
Wolfie?
Můj plán byl tak jednoduchý,
až mě to děsilo.
Nejdříve obdržet zádušní mši, pak
připravit jeho smrt.
Cože?
Jeho pohřeb!
Představte si to!
Katedrála, celá Vídeň je přítomna.
Jeho rakev. Mozartova malá rakev leží uprostřed.
A náhle
tím tichem
zazní hudba!
Božská hudba
vybuchne nad všemi.
Velká zádušní mše.
Requiem za Wolfganga Mozarta.
Hudba, kterou složil jeho oddaný přítel
Antonio Salieri.
Tak vznešená!
Tak hluboká!
A kolik vášně je obsaženo v té hudbě!
Salieri byl konečně inspirován Bohem,
a Bůh je nucen to poslouchat.
Bezmocně, aniž by mohl mši zastavit!
A já, konečně jednou, se vysmívám Jemu!
Jen jedna věc mi působila starost. To usmrcení.
Jak to učinit?
Jak zavraždit člověka?
Jedna věc je
o tom snít.
A druhá je
to vykonat
svýma vlastníma rukama.
Vstupte!
Přicházím k večeři.
K večeři! Zbláznil jste se? Jsem šlechtic.
Večeřím jen s těmi, kteří jsou mi rovni.
Nech toho!
Opatrně! Opatrně!
Drž ho pevně!
Jsem slavný
jezdec.
A máme proslulou herku.
Dej mi kopyto tvé, má milá.
A já dám ti srdce své.
Vem mne do chléva svého.
A nikdy již neodejdem.
Zabij mě! Zabij!
Jdeme smažit soprána na roštu.
A kdy začnete smažit.
Zavři hubu!
Ať chcípnu z tý mizerný melodie!
Dej mu trochu sena, má milá.
A já dám ti srdce své.
Leporello! Seno!
Doufáme,
že se jste uspokojeni.
Tím, co jsme
vám předvedli.
Lidičky, milujte mírové holubičky.
-Tak jaké to je? -Skvělé!
-Líbili se mu trpaslíci. -Je to velká legrace.
Líbil se mi ten kůň.
Říkám vám, kdyby se hrál Don Giovanni tady,
byl by to fantastický úspěch.
Tvé místo je tady!
Ne mezi dvorskými snoby. Zde máš volnou ruku.
Čím víc fantazie, tím líp. Lid si žádá fantazii!
Slož pro mě něco,
přihoď pár chytlavých melodií.
A já ti zaručuji úspěch první třídy!
-Co říkáte? -Kolik mu zaplatíte?
Máš s sebou manažera.
Dobrá, madam,
a co třeba půlku tržby?
Půlku tržby!
-Stanzi! -Já mluvím o záloze.
Kolik mu dáte hned? Na ruku.
Na ruku?
Berete mě za císaře?
Jsem na řadě.
Zůstaňte a bavte se.
To snad neuděláš.
-Proč ne? Půlka tržby! -A kdy?
Potřebujeme peníze hned! Buď ti zaplatí, nebo to nevezmeš.
Nevěřím mu.
Nelíbí se mi, co udělal z tvé opery. Je to vulgární.
Tobě se to líbilo. Opice, krabice, palice.
Půl tržby!
Nikdy neuvidíš ani halíř. Chci si na ty peníze sáhnout.
-Tady na to si můžeš sáhnout. -Přestaň!
Nesáhnu, dokud neuvidím peníze!
To je hanba. Nevíte o někom, kdo by mu mohl nějak pomoci?
Obávám se, že Mozart je ztracený případ, barone.
Postavil proti sobě celou Vídeň.
Svoje dluhy nikdy nesplácí.
Nevím, ke komu bych ho mohl poslat.
Herr Mozart. To je ale překvapení!
Jak vám mohu pomoci?
Má moje žákyně ještě zájem o lekce hudby?
Vaše žákyně se vdala a žije v Mannheimu, mladý muži.
Opravdu?
Vaše žena by snad ocenila moje lekce.
O co jde, Mozarte?
Co je to s vámi?
No,
když už očividně nemáte zájem o mé služby,
aspoň byste mi mohl pomoci finančně.
A proč?
Když není možnost vydělat peníze, je nutné si je půjčit.
S tím na mě nechoďte.
Máte pravdu, pane. Máte pravdu.
Ale jak vidíte, já mám talent, a vy máte peníze.
Já nabízím talent,
vy byste měl nabídnout peníze.
Je mi líto. Ne.
Prosím.
Moje odpověď je ne, Mozarte.
Prosím.
Prosím!
Neotvírej.
Proč?
Řekni mu,
že tu nejsem.
Řekni mu,
že na tom pracuji.
Ať přijde později.
-Vyrušuji? -Ne.
Dobrá. Kde je náš přítel?
Není tady.
Ale říkal, že na tom pracuje.
Ano?
Je s tím spokojen?
A co je tohle? Requiem?
-Copak jsem u funebráků? -Nesahej na to! Nesahej na to!
-Nesahej na to, to není nic pro tebe! -Promiň.
A co máš pro mě?
Je to hotové?
-Co? -Ta veselohra, co jiného?
Ano.
-Můžu to vidět? -Ne.
Proč ne?
Není co vidět.
Podívej,
ptal jsem se, jestli začínáme zkoušet příští týden, a řekl jsi ano.
-Můžeme. -Tak mi to ukaž. Kde to máš?
Tady.
Je to celý tady, v mý kebuli. Zbytek jsou jen škrábanice.
Škrábanice a tlachanice, tlachanice a škrábanice.
-Něco k pití? -Ty ničemo!
Víš, kolik lidí jsem pro tebe najal?
-Nechte ho na pokoji! -Platím ty lidi!
-Dělá, co může. -Platím jim za čekání. Směšný!
Víte, co je směšné? To vaše libreto!
Jen idiot může chtít, aby to Wolfie dělal.
Čtyřmetroví hadi, kouzelné flétny?
A co je tak chytrého na nějakým requiem?
Peníze.
Zešílela jste.
Zešílela.
-Myslíte? -Wolfie, napiš to.
Napiš to.
Na papír.
V tvé hlavě to není nikomu platný.
Uklidněte se. Co se vám stalo?
-Už tam nebudu pracovat. -Co se přihodilo?
Nevíte, jak to tam vypadá.
Herr Mozart mi nahání strach.
Celý den pije,
pak si bere ten lék, a jeho stav je horší.
Pracuje?
Mám strach, pane. Velký strach!
-Mluví pomateně. -Pracuje?
Asi ano.
Sedí celou dobu nad nějakou hloupou operou.
-Operou? -Prosím vás, už mě tam neposílejte.
Bojím se. Strašně se bojím!
Jste si jistá, že je to opera?
Ještě to nemám.
Zanedbáváte mou objednávku?
Ne. Ne, já. . .
Slibuji vám.
Bude to to nejlepší, co jsem kdy. . .
To je má žena Stanzi.
Byl jsem nemocen, ale už je to lepší, že?
Ano, pane. Uzdravil se.
A pracuje ze všech sil.
Dva týdny navíc. Prosím.
Čím dříve skončíte, tím větší bude vaše odměna.
Do práce!
Wolfie.
Zdá se mi, že začínáš bláznit.
Pracuješ jak otrok pro toho pitomého herce. Nedá ti ani halíř!
A tady, to není přízrak!
To je člověk z masa a krve, který platí pravými penězi.
Proč to proboha nedokončíš?
Můžeš mi vysvětlit, z jakého důvodu?
Zabíjí mě to.
Zase jsi se opil?
Přiznej se. Jsi opilý.
To není fér. Neustále se o tebe bojím.
Dělám všechno, abych ti pomohla.
A ty jen piješ, říkáš nesmysly a strašíš mě.
Jdi spát!
Prosím tě.
Nech mě. . . Nech mě tady sedět.
Nech mě tady s tebou.
To jsem byla já. A jsem na to pyšná.
Řekla jsem: "Odjeď! Vypadni! Vezmi dítě! Tady máš peníze!
Jeď do lázní, pečuj o své zdraví. " Byla jsem zděšená,
úplně zděšená, když jsem ji spatřila.
Nevěřila jsem svým očím. Chudinka moje malá.
Jste zrůda! Pro vás existujete jen vy?
Vy a vaše hudba. Varovala jsem ji.
"Vezmi si muže a ne dítě. "
"Jestli si ho vezmeš, nebudeš mít ani na nočník. " Vy nicotný sobče!
Sobec, nejste nic jiného. Sobec. Sprostý sobec! Slyšíte mě?
Zvedněte ho.
Zvedněte ho!
Opatrně! Za mnou!
Vy! Za mnou.
-Skončilo to? -Ano, skončilo. Skončilo.
Jeďte!
Jděte, jděte.
Jděte!
Kde je vaše žena?
Není jí dobře. Odjela do lázní.
Jste ke mně tak laskavý.
Opravdu. Děkuji vám.
Prosím vás!
Chci říct, že jste přišel na mou operu.
Jste jediný z kolegů, co se přišel podívat.
Mozarte.
Nechtěl bych si nikdy nechat ujít to, co jste napsal.
-Je to jen fraška. -Ne, ne!
Je to ušlechtilá hra.
Největší operone!
Říkám vám,
jste největší skladatel, kterého znám.
Myslíte to vážně?
-To je on! -Kdo?
Ten muž.
Je tady.
Řekněte mu, ať jde pryč.
Řekněte mu, že na tom pracuji. Nepouštějte ho dovnitř.
Moment!
Zeptejte se ho, jestli by mi nemohl dát nějaké peníze,
že mi to pomůže dokončit práci.
-Salieri? -Ano.
-Můžeme dovnitř? -Raději ne. Usnul.
-Jak mu je? -Dobře. Je jen vyčerpaný.
Měl závratě. To je vše.
-Vyřídíte mu, že jsme tu byli? -Zajisté.
Dejte mu tohle. To je jeho podíl.
-To ho postaví na nohy. -Nepochybně!
Přeji vám všem dobrou noc. Byla to
dokonalost sama.
Děkuji.
Co se stalo?
Řekl, abych vám to dal.
A když to dokončíte do zítřka,
dá vám 100 dukátů navíc.
Navíc?
To je příliš brzy! Do zítřka.
Nemožné!
-Řekl sto? -Ano.
Je to příliš brzy!
Mohu. . .?
Mohu vám pomoci já?
Chcete?
-Chci jít! -Kam?
-Zpátky do Vídně. -Nyní?
-Ano. -Proč?
Něco není v pořádku.
Cítím, že tu nemám být.
-Kde jsem přestal? -Na konci Recordare.
Dobře, tak teď Confutatis.
Confutatis maledictis, flammis acribus addictis.
Jak byste to přeložil?
"Vrženi do plamenů strasti. "
-Věříte v to? -V co?
V oheň, který nikdy nevyhasne a hoří věčně.
Ano.
Je to možné?
-Začněme. -Končíme v F-dur.
-Ano. -A nyní A-mol.
-A-mol. -Ano.
Confutatis. A-mol.
Vstupují hlasy.
-Nejdřív basy. Druhá doba. První takt. -Rytmus?
Čtyřčtvrteční. Druhá doba. První takt.
Na "A" .
Druhý takt. Druhá doba.
Jasné?
-Ano. Dis? -Zajisté.
Druhá doba. Třetí takt na "E" .
Stačíte to? Ukažte!
Dobře.
Teď tenory.
Čtvrtá doba. První takt na "C" .
Druhý takt. Čtvrtá doba na "D" .
-Ano. -Ano, pokračujte!
Druhá doba. Čtvrtý takt na "F" .
Teď orchestr. Druhý fagot. Basové trombóny spolu s basy.
Stejné tóny. Stejný rytmus.
První fagot, tenorové pozouny. Spolu s tenory.
-Ne tak rychle. Ne tak rychle! -Máte to?
-Fagot a pozouny s čím? -S tenory.
-Stejně? -Jistě! Nástroje zdvojují hlasy!
Trubky a tympány. Trubky na "D" .
-Nerozumím. -Poslouchejte!
Trubky na "D" . Tónika a dominanta. První a třetí doba.
Harmonizuje to!
Ano. Ano!
Ano, rozumím. Ano! A to je všechno?
Ne. Teď ten skutečný oheň. Housle unisono.
Ostinato na "A" . Takhle!
Další takt to stupňuje.
Máte to? Ukažte!
-Nádhera! -Dále.
Pište to!
"Povolej mne mezi požehnané. "
C-dur.
Soprána a alta v terciích. Alta na "C" . Soprána nahoře.
Soprána na "F" . Druhé voca?
A dictus! V hloubce jen houslová arpeggia.
Stupnice dolů v osminách, a pak zase ostinato.
-Tak. Máte to? -Ne tak rychle.
-Máte to? -Okamžik, prosím! Moment!
Dobře! Ukažte mi to! Celé! Od začátku!
Chcete si odpočinout?
Ne, necítím únavu!
Nechme toho na chvilinku.
-Pak dokončíme Lacrimosu. -Mohu pokračovat, ujišťuji vás!
Zůstanete tu? Chci se jen trochu prospat.
Neopustím vás!
Já se tak stydím.
Proč?
Byl jsem hloupý.
Myslel jsem si, že vás nezajímá mé dílo ani já.
Odpusťte mi.
Co tu děláte?
Váš manžel onemocněl.
Přivezl jsem ho domů.
Proč vy?
Protože, madam, jsem byl při ruce.
Děkuji vám mnohokrát, teď můžete odejít.
Potřebuje mne.
Ne, nepotřebuje.
A já vás tady nechci. Odejděte, prosím.
-Přál si, abych zůstal. -A já si přeji. . .
Vrátila jsem se.
Tolik jsi mi chyběl.
Kdybys mi alespoň
ukázal, že mě potřebuješ.
Já se také budu co nejvíc snažit.
Co to je?
Ne, Wolfie, to ne.
Na tom už nikdy nepracuj.
Rozhodla jsem to.
To není jeho písmo.
Je moje.
Pomáhal jsem mu.
Nikdy už na tom nebude pracovat.
-Onemocněl z toho. -Ale. . .
Dobrou noc.
Nemáme služku, aby vám ukázala cestu ven, Herr Salieri.
Splňte mé přání a odejděte.
Madam,
chci splnit jeho.
Váš milosrdný Bůh.
Raději zničil svého milovaného, než aby dopřál průměrnému
podělit se s ním o nejmenší kousíček jeho slávy.
Zabil Mozarta.
A mě nechal naživu, aby mě mučil.
Třicet dva let muk.
Třicet dva let pozoruji své pomalé dohasínání!
Má hudba
se pomalu vytrácí.
Vytrácí se každým dnem.
Už ji nikdo nebude hrát.
A jeho. . .
Dobré ráno! Jdeme na záchod.
A pak bude vaše oblíbená snídaně. Cukrové trubičky! Miluje je.
Čerstvé cukrové trubičky.
Přimluvím se za vás, Otče.
Mluvím jménem všech, průměrných světa.
Jsem jejich vůdce.
Jsem jejich svatý ochránce.
Průměrnosti, ať jsi kdekoliv,
dávám ti rozhřešení.
Zprošťuji tě viny.
Zprošťuji vás všechny viny.