EN NETFLIX-SERIE
Det där gör vi inte om.
-Undkommer apokalypsen med en hårsmån? -Det är vår grej.
Det där känns väldigt fel.
-Samma svit, men ställd på ända. -Bokstavligen.
-Värsta Alice i Underlandet-grejen. -Och värre blir det.
Äntligen på andra sidan!
-Var är Klaus? -Jag beklagar, men er bror…
Han hann inte in. Kugelblitzen har skördat sitt sista offer.
Han var bakom mig när jag gick in.
Vi måste tillbaka.
Det finns inget att återvända till. Vi kan sörja sen, men nu måste vi vidare.
Luther och Klaus?
När vi talar om verkligheten, vad menar vi egentligen?
De främsta tänkarna på 1800-talet liknade kosmos vid ett urverk.
På kvantåldern misstänks tid och rum vara ett hologram.
I forntiden trodde man att världen vilade på fyra flygande sköldpaddors ryggsköldar
eller på en vit buffels horn.
Dessa föreställningar väcker frågan
om vi någonsin kommer att bli varse verklighetens form.
Har den ens någon annan form än den som vi ger den?
Wow… Vad liten man känner sig.
Varför har nån ananas på pizza?
När man tänker på saken…
…så är vi bara…
…små sandkorn…
…i en öken full av mer sand.
Den duger i bästa fall som drinkgarnityr.
Och det är inuti solsystemen.
Inuti galaxernas öknar.
Frågan är vad den gör på min pizza.
-Lyssnar du ens, Klaus? -Ja, visst.
Vi är obetydliga i alltet, bla, bla…
Förlåt att jag inte är en pårökt förstaårsstudent som pluggar filosofi.
Vänta lite.
-Var är vi egentligen? -Vi är döda.
Vi är döda.
Välkommen till mina kvarter.
Storslaget!
Ni borde ha tagit in här i stället.
-Lila och jag kom knappt levande härifrån. -Men nu är jag med och vi är fler.
Den var stark, snabb och skitförbannad.
Ring inte i klockan om ni inte vill bli av med ett finger eller en tentakel.
Jag tar risken.
-Nej! -Flytta på dig.
Vi måste vara sansade för att vinna det här.
"Sansade"? Syftar du på att jag är arg?
Ja, jag är arg. Jag vill döda det som gjorde Luther illa.
Det är inte bara Luther som är död. Vi har förlorat Klaus också.
Jag är också arg. Det är vi alla, men vi måste vara kloka.
När tillfället är rätt agerar vi.
-Glöm det, Fem. Du kommer inte ut. -Så vi är fast härinne?
Den här platsen är en prövning, en fälla och en räddning samtidigt.
-Vet nån vad det står på skylten? -"Ring inte i klockan", betyder det.
Det är uppfattat, Diego. Inget ringande.
Vad gör vi?
Nån som vet?
Reggie?
Reggie.
Jag är hungrig. Nån som är sugen på unagi?
Hur kan du äta just nu?
Hur kan du vara ett kräk just nu?
Hördu!
Backa.
-Hon äter för… -Styrka.
I dessa svåra tider.
Kom ett tag, Diego.
Är jag död?
Ja, och jag är glad att jag är med dig första gången.
Det kan kännas skumt, som att vakna ur en verklighetstrogen dröm.
Men oroa dig inte, snart faller allt på plats.
Herregud… Pappa dödade mig.
Herregud, mig också! Med besked.
-Han är från en annan planet! -Vi brukar undvika sånt prat här.
Jag vet att det verkar väldigt PK, men det räcker med att säga att han är…
…britt.
Nej, en riktig utomjording! En insektsvarelse från en annan planet.
Herregud…
Klaus, du måste tillbaka och varna Sloane och de andra!
Tyvärr, jag är färdig med andra sidan.
-Ursäkta? -Ja, jag hör hemma här.
Hela mitt "liv" har jag varit en misslyckad särling.
Jag har begått misstag efter misstag,
men allt det har varit ett tecken
på att det här är mitt hem.
Det är här jag hör hemma.
-På det här skitstället? -I den eteriska världen, dumbom.
Med dig och alla våra spökkompisar.
Vad ska jag göra då?
Äta pizza och glo på häftiga dokumentärer med mig i all evighet.
Ska du vända din familj ryggen?
Ingen fara, de kommer ändå snart hit. Alla dör förr eller senare, eller hur?
-Vi är alltså döda. -Döda som Dougie-dansen.
-Som Dougie-dansen! -Ja!
Vad händer då om jag gör så här?
Bra försök, bjässen, men i stora intet finns ingen smärta.
Ge allt du har.
Jag antar utmaningen.
Tänkte du bara säga det?
Förlåt, men vi kanske ska berätta om barnet.
Nej.
Jag tar gärna uppdraget före könsavslöjandefesten.
-Ja, men tänk om… -Räck mig sojan.
Jag fattar inte. Vi är bland de människor som älskar oss mest.
Varför inte berätta?
Allt suger just nu.
Det vore fint att kunna ge familjen nåt att kämpa för.
Håll tyst och ät din fisk.
Okej.
Det är som gubben sa.
En gång är en slump, två gånger ett sammanträffande,
och nån tredje gång blir det inte, för jag är ingen idiot.
Vi vet inte att han dödade dem.
Menar du allvar? Det är hans modus operandi. Vi har sett det förut.
Har du glömt hur vi kom samman?
-På pappas begravning. -Exakt.
Han har blåst er förut och han gör det igen.
Lägg ner, Fem.
Han förlorade omröstningen om tunneln, men ändå är vi här.
Vore han kapabel till att döda Luther?
Han vore kapabel till att döda Luther, Klaus och alla oss andra utan att blinka.
Ännu värre är att jag tror att Allison är inblandad.
Nej.
Jag hatar att säga det som alla säger.
Att sorgen känns klyschig är det sista du ska tänka på.
Jag vet att slutet närmar sig,
men jag trodde att vi skulle möta det tillsammans.
Jag fick inte ens ta farväl.
Jag fick ta farväl
av min dotter och min man.
Men det räckte inte. Känslorna är…
…för stora att klä i ord.
Luther älskade dig…
…upp till månen och tillbaka.
Du gjorde honom så lycklig.
Hon var med Sloane i tunneln.
Jag pratar inte om Klaus.
Luther?
Det skulle hon aldrig göra.
Hon har varit i upplösningstillstånd.
-Ja, hon miste sin dotter. -Och hon dödade Harlan.
Även om du skulle ha rätt så erkänner de det knappast för oss.
Det tror inte jag heller.
Kom igen, hör på nu.
Jag tänker inte åka ner igen för att få mer stryk.
Du kan inte göra nåt åt saken!
Du är så självisk! Vet du det?
Ta det lugnt, du har all tid i världen att smälta det här.
Det var droppen.
Jäklar.
Kom igen…
Jag dog en miljon gånger innan jag kom på det där.
En gång till?
Ja, en gång till.
Är det här nåns bild av himlen?
-Vad i…? -Hej på dig.
-Du…! -Nej!
-Kom hit! -Det kittlas!
Släpp mig!
Du…
Du kanske inte känner nån smärta,
men jag kan slänga dig genom barriärer i all evighet.
Du får aldrig en lugn stund. Jag slutar aldrig.
Nej, nej, nej.
Det stora intet är mitt hem.
Det må vara en hoppborg, men det är mitt.
Du vill inte hjälpa familjen. Okej.
Men mitt livs kärlek går rakt in i helvetet.
Jag vet inte ens om jag kan. Vi vet inte vart de gick.
-Du sa själv att det här är ditt hem. -Ja?
-Du är konungen av död! -Det kanske är att ta i.
-Jag föredrar att se mig själv som… -Ja?
…mörkrets furste.
Sak samma!
Jag tror på dig, min bror.
Du klarar vad som helst.
-Jaha, hej. -Hej.
Förlåt att vi stör på kalaset.
-Okej då, vi gör ett försök. -Okej.
Som brandtal betraktat, på en skala mellan ett och Braveheart,
så var det här en halv Rudy.
-Vi tar recensionerna sen. -Du kan nog bättre.
Förbaskat!
Vi måste snacka.
-Jag är upptagen. Kan det vänta? -Nej.
Luther och Klaus, dödade du dem?
Det finns en väktare här på hotellet, som vi måste besegra för att lyckas.
Varför skulle jag döda två i vårt lag?
-Svara på frågan! -Det gjorde jag.
Om du ljuger för mig så kan du glömma avtalet.
Jag kommer att hålla min del av avtalet och förväntar mig att du gör detsamma.
-Vad var det där? -Det angår inte dig.
Angår inte mig? Vi är här nu, på hotell Oblivion.
-Som du ville, tack vare mig. -Var inte löjlig.
Allison dödade Harlan och jag enade familjerna.
Vad gjorde du, Nummer Två?
Samling, barn!
Nu har vi fått hämta andan och kan sätta igång på allvar.
-Med legenden om de sju klockorna? -Exakt. Nån har lyssnat.
-Då letar vi upp klockorna. -Nej, de är bara en metafor för det här.
Sigillet.
Korrekt, Fem. Sigillet är nyckeln till de sju klockorna.
När vi har funnit det är vi ett steg närmre att återställa universum.
-Vad gör vi när vi hittar det? -Det vet jag inte.
-Vi kom hit för att du hade en plan. -Det har jag, en bit på vägen.
Toppen. Då får vi stanna här på hotellet för alltid,
glo på väggarna och äta dålig sushi.
Sigillet är vår enda väg ut och vår chans att återställa universum.
Tänk att du och pappa är överens igen…
Hur börjar vi?
Vi delar upp oss: Jag, Allison och Sloane. Ben, Fem och Viktor.
Vi vill ha Allison.
Ben mot Allison. Vi har tränat ihop, så det är rimligare att vi tar henne.
Nej tack.
Varför inte?
Strålande idé.
Allison går med Umbrellas, och så vi Sparrows.
Ta varsin våning. Vi måste finna sigillet.
-Vi, då? -Ni är en duo.
Ingen vill höra ert ständiga gnabb.
Sprid ut er. Vänd på alla stenar. Vi samlas här igen om en halvtimme.
Det här är bortkastad tid.
Hörde du? Han kallade oss för en duo.
Jag börjar gilla din pappa.
Jag glömde boken. Vi ses på femte våningen.
Nån har verkligen ansträngt sig för att gömma det.
Hur stort ska det vara?
Det berättade inte gamle Reg.
Det förvånar mig, jag trodde att du skulle veta mer om hans plan.
Vad menar du med det?
Jag såg er två i Vita buffeln-sviten på bröllopskvällen.
Jag vet inte om det är läge…
Jag hörde att du slocknade.
Ja, och det tog ett tag för mig att minnas vad jag såg,
men nu minns jag.
Du och pappa slöt ett avtal.
Vad gick du med på?
Ett avtal, med pappa?
-Säg att du skämtar. -Det gör han inte.
Svara på frågan.
Du är galen.
Ni ingick ett avtal och nu är Luther död.
Luther dödades av den där saken, vad det nu är.
-Och Klaus? -Han hann inte in i tunneln.
Ert avtal kostar människor livet.
Tror ni att jag har slutit ett avtal med pappa
om att döda Luther och Klaus?
-Jag är färdig här. Vi ses i lobbyn. -Nej, vänta.
Fem…
Allison!
Lyssna på mig.
Viktor? Allison?
Okej…
Nu börjar alltså det roliga.
Jag har fått nog av era konspirationsteorier.
-Lyssna bara på mig… -Varför skulle jag?
Ni röstade för att stanna kvar och dö, för att offra familjen och universum.
Jag är den enda som försöker rädda båda två.
Vi behöver veta vad pappa har i kikaren innan fler dödas.
Var fan är Fem?
Han var bakom mig.
Fem?
Du.
Vi tar oss ur det här, okej?
Vi klarar oss, alla tre.
Och sen?
Sen blir vi en lycklig familj.
Det blir vi inte alls.
Måste jag fortfarande bevisa att jag är en bra pappa?
-Du har klarat provet. -Vänta.
Så det handlar inte om mig.
Du är rädd.
Det var enklare med Stan.
Du hade kunnat köra iväg honom, så hade jag inte behövt berätta om barnet
eller bett dig att vara med mig.
Varför tala sanning när man kan manipulera folk utan att visa sig sårbar?
Inser du hur galet det låter?
Tänk om jag sviker vårt barn som min mamma svek mig.
Det gör du inte.
För under galningen du är på ytan
döljer sig en bra och vettig människa.
-Är du säker på det? -Ja.
Tusen procent säker.
Kom.
Kom vi tillbaka till samma hiss nu?
Glöm inte att kolla under blomkrukorna.
Sätt igång och sök efter lönnfack i väggarna.
Okej.
Här är en vägg, och…
…här är en till.
Vad är det för fel på dig?
Folk dör och du beter dig som en tjurig tonåring.
Nu låter du som pappa.
Varför vill du så gärna bli omtyckt av pappa? Han definierar inte oss.
-Vi har gjort avtryck utan hans hjälp. -Men Sparrow Academy finns inte längre.
Han var aldrig en Sparrow. Han var bara en usel pappa. Du behöver inte honom.
Lätt för dig att säga, som har en ny familj.
Den bästa i den familjen dog nyss.
Det tar emot att säga, men jag är glad att se er.
-Vad är det? -Hotellet förändras. Jag går i cirklar.
-Det är som om det lever. -Vi går tillbaka till lobbyn.
Jag har försökt, men hamnar bara på samma ställe.
-Du kanske har dåligt lokalsinne. -Visa vägen då, Magellan.
Fem?
-Fem? -Fem?
-Var är han? -Hur fan ska jag veta det?
Vi kan inte fortsätta så här.
Hur får vi det att bli som förut, innan den falska ursäkten och…
Och lögnerna?
Hur gör vi det, Allison?
Jag vet inte om det går.
Problem, pappa?
Du!
Du har saknat mig.
Det finns bara en väg in i Oblivion. Det är omöjligt!
-Men här är jag. -Fascinerande!
Jag skulle gärna utforska saken, men det är inte läge nu.
Du utnyttjade mig. För att få hit familjen, det fattar jag, men ändå.
Och när jag inte var användbar mer lämnade du mig att dö?
Lämnade dig att dö? Jag gjorde dig en tjänst!
Jag visste att du skulle hitta hem till det stora intet.
Jag trivs där.
-Varför är du då här? -För att du mördade Luther.
-Det var nödvändigt. Och effektivt. -Vem står på tur?
Fem? Viktor? Hela familjen?
Sluta nu. Alla är på plats. Striden börjar snart.
Jag är en klockringning från mitt slutmål. Du förstör allt!
Om jag fått fem cent varje gång nån sa det skulle jag haft en dollar nu.
Och det är ju inte mycket, men det finns butiker med saker för bara en dollar…
Det var det.
-Lyssnar ingen på mig? -Nej, vännen, det gör vi inte.
Vi går till lobbyn.
Ja.
Vilket av våra idiotsyskon tror du ringde i klockan?
Allison!
Vi måste härifrån!
Kom, Allison!
Vem var det?
-Vi kanske ska dra. -Det gör vi.
Kom igen!
-Vänta, Diego. -Skit samma.
Snygg träff, älskling.
Helvete.
-In! -Tryck på knappen!
-Vilken våning? -Vilken som helst!
Allvarligt? En samuraj?
-Hämnden klär henne. -Håll käften och hjälp till att döda den.
In här.
Okej…
Vi måste stoppa blödningen.
Ni hade rätt. Jag slöt ett avtal med pappa.
Luther och Klaus?
Nej, jag hade inget med det att göra, jag svär.
Varför berättar du det nu?
För att du måste tro på mig. Jag gjorde det för oss alla.
Luther och Klaus också.
Vad erbjöd han dig?
Du måste lita på mig.
Om vi klarar det här kommer allt att bli bra.
Viktor?
Allison?
Viktor!
Allison!
-Jag sa åt dig att gå. -Och låta dig dö ensam? Hur kul vore det?
Barnet, då?
-Låt mig oroa mig för det. -Jag är pappan.
Som inte bidrar till barnets tillväxt på ett halvår.
-Jag kan alltså inte få dig att låta bli. -Äntligen fattar du.
Du har rätt.
Det gör jag.
Hördu! Hallå!
-Vad håller du på med? -Skyddar min familj.
-Nej, lämna mig inte här. -Förlåt.
-Du lovade att vi skulle hålla ihop! -Jag vet.
Gör inte så här, Diego.
När barnet kommer, berätta för honom
eller henne
om vem jag var.
Vem jag försökte vara.
Nej, Diego.
Diego!
-Han borde vara död nu. -Det är som att hugga i cement.
-Det finns en glipa mellan ryggplåtarna. -Vi måste in bakom honom.
-Nu dödar vi den. -Sloane…
Du, din jävel!
Fem?
Allison?
Äntligen nån med en kraft värd att kopiera.
Lila? Vad gjorde du i skrubben?
Jag förklarar sen.
Fan också.
-Jag är less på att fly. -Samma här.
Det här känns bekant.
Nu siktar vi åtminstone inte på varandra.
Kom.
Klaus?
-Herregud, Klaus! -Lila?
Klaus! Vad hände? Vi trodde att du var död.
Om det vore så väl… Hej.
-Mår du bra? -Jag tror det.
-Du ser hemsk ut. -Försök själv att döda en väktare.
-Vi gjorde precis det. -Vi med.
Jag sa åt dig att stanna i…
Jag älskar dig!
Jag trodde du var död, Klaus.
Jag lever och mår fint, trots pappas försök att krossa skallen på mig.
Vi tar den tårdrypande återföreningen sen, för ni måste få veta att…
…pappa dödade Luther.
Och låste ut mig från tunneln och ringde i den där förbannade klockan!
-Vad är planen, farsan? -Vi hinner inte med det här.
-Du dödade Luther! -Jag var tvungen. Ni vägrade följa med.
Du med dina myter och sagor. Det har aldrig funnits några sju klockor.
-Du tog hit oss för att dö! -Nej.
På hotellet finns nyckeln som kan återställa universum.
-Vi behöver bara finna sigillet! -Vi struntar i ditt sigill!
Vi överlevde nätt och jämnt väktaren med hans fåniga skära.
-Väktaren vi dödade hade en yxa. -Vår hade ett svärd.
Det är en kvar.
-Vi måste ta den. -Ja, det gick ju bra sist…
Har nån värktabletter eller kan ni vara tysta?
Jag har hittat sigillet! Det är på…
Ingen gör min fru illa, din jävel.
Jag var lojal mot dig i så många år.
Du satte mig att ruttna på månen, och till vilken nytta?
För att utnyttja mig till det här?
Du hade ett syfte.
Jag lät dig vakta över det dyrbaraste i universum.
Vad var det?
Det får du snart veta.
Det får ni alla.
Klaus…
Jag kan inte hålla det längre.
Jag kommer alltid att älska dig.
Okej?
Sigillet är på golvet i lobbyn! Det är stjärnorna.
Ställ er på stjärnorna i sigillet!
Nu gäller det, Ben! Fort!
Sju punkter, vi är sju stycken… Vi är klockorna.
Nej.
Inte du.
Fort, det är bara så han kan stoppas!
Nummer Fem, skynda dig!
Det här var inte avtalet. Du skadar dem.
Jag kan inte sluta nu. Då stannar maskinen.
-Vilken maskin? -Hotellet var bara en fasad.
Vi är i en maskin i en annan dimension, byggd av universums skapare.
Vad har det med dem att göra?
Partiklarna i deras kroppar är det enda som driver maskinen.
Han dödade Luther.
Han försökte döda Klaus.
Han slutar inte förrän vi alla är döda.
Sluta!
Jag är snart klar. Då får du och jag det vi kom hit för.
-Du dödar dem! -Allt i livet har sitt pris.
Sluta!
Rör inte knappen, Allison. Vi vet inte vad den gör.
Allison, sluta!
Tvinga mig inte!
Litar du på mig?
Vad gör du, Viktor? Stoppa henne!
-Vänta, Allison! -Gör det inte!
Claire?
Vad är det, mamma?
Inget, älskling.
Jag är bara så glad över att vara hemma.
Där du alltid har hört hemma.
Hej, älskling.
Häftigt.
OBSIDIANS MINNESLUND
EN GÅVA AV SIR REGINALD HARGREEVES DEN 1 OKTOBER 1989
Luther?
Det var som fan…
-Ser ni mig? -Ja!
Lever jag? Jag lever!
-Luther lever! -Herregud!
Inte nog med det, bjässen.
Jäklar, min kropp!
Vänta…
-Jag är ju jättesnygg. -Luther har blivit slank.
-Det måste Sloane se! -Armen är tillbaka.
Det här är så häftigt. Var är Sloane?
-Hon var precis bakom mig… -När Allison tryckte på knappen.
Hon är också borta.
Jag vet inte hur ni känner, men så här bra har jag inte mått på åratal.
-Vet nån var fan vi är? -På hotellet.
Åtminstone där det var.
Jag tror att gubben lyckades. Han återställde universum.
Du har fått tillbaka fingrarna!
Sloane? Sloane!
Du.
Jag skiter i återställningar. Jag vill ha min fru här. Var är hon?
-Jag är glad att du lever, men släpp mig. -När du ger mig ett svar.
Okej, nu drar jag.
Nåt är fel.
-Ja, för du ska få spö. -Ja, spöa honom.
Nej, din idiot. Med min kraft. Jag kan inte blinka.
Visst…
Det var inte bra.
Okej, kom igen…
Abra-ka-spökus.
Är jag dödlig igen? Typiskt!
Hur får vi tillbaka dem, era idioter?
Helvete.
Jag måste hitta min fru.
Gå inte, Luther! Du var död alldeles nyss. Du är ömtålig.
-Jag följer efter. -Nej, Klaus. Vänta!
-Jag drar. -Vi måste hålla ihop och ta reda på…
Vad ska vi göra?
Leva våra liv?
Ditt svin.
Tåget går till Yeouido.
Undertexter: Karl Hårding